The Island of Sea Women

Translation rights arranged by the Sandra Dijkstra Literary Agency.

All Rights Reserved.

Copyright © Lisa See, 2019

Translation © Petra Andělová, 2021

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-896-8

Poznámka autorky

Ačkoli se část příběhu odehrává v době, kdy standardem romanizace korejštiny byl McCune-Reischauerův systém, používám revidovanou romanizaci korejštiny, která byla zavedena v roce 2000. Všechna osobní jména jsou uváděna v hovorové podobě. Kdykoli to bylo možné, používám čedžuské výrazy. Na pevnině výraz „halmoni“ znamená „babička“, ale na Čedžu slovo „halmang“ označuje jak „babičku“, tak i „ženské božstvo“, což vyjadřuje úctu, jíž se tamní ženy těší pro jejich sílu, nezávislost a houževnatost. Podle tradice by mělo přízvisko halmang následovat za jménem, ale abych se vyhnula nedorozumění, uvádím je před jménem: Solmunde halmang je tudíž halmang Solmunde, tedy babička Solmunde.

Den 1: 2008

Na pláži sedí stará žena s polštářkem připevněným pod zadkem a přebírá řasy, které moře vyvrhlo na břeh. Přivykla životu ve vodě, ale i na pevnině zůstává vůči svému okolí ostražitá. Čedžu, ostrov proslulý trojí hojností – větru, kamení a žen, je její domov. Ten den je nejvrtošivější z oněch tří, vítr, jen mírná bríza. Jas nebe nekalí jediný mráček. Slunce ji skrz klobouk a oblečení hřeje na hlavu, šíji a záda. Jak konejšivé! Její dům se vypíná na skalnatém břehu nad mořem. Není to nic moc – jen dvě menší stavby z místního kamene, ale to místo… Děti a vnoučata jí navrhovaly, aby jim dovolila přestavět dům na restauraci a bar. „Babi, budete bohatá. Už nikdy nebudete muset pracovat.“ Jedna její sousedka vyhověla naléhání mladší generace. Teď je z jejího domu penzion a italská restaurace. Na Jong-sukčině pláži. V její vesnici. Nikdy nepřipustí, aby se totéž stalo s jejím domem. „Ve všech kapsách, co jich jen v Koreji je, není dost peněz, aby mě přiměly odejít,“ zopakovala jim Jong-suk mnohokrát. Jak by jen mohla? Její dům je hnízdo, v němž ukrývá radosti, smích, smutky a žal, které ji v životě potkaly.

Při práci na pláži není sama. Další ženy jejího věku – osmdesátileté a devadesátileté – se také probírají řasami, jež spočinuly na písku, ty prodejné putují do malých pytlů, zbytek zůstává ležet. Výš na cestě, která stoupá od zátoky k silnici, kráčí mladý pár, nejspíš novomanželé, drží se za ruce, naklánějí hlavy k sobě, občas se dokonce všem na očích a za bílého dne políbí. Vidí i rodinu, očividně z pevniny. Otec a děti jsou v puntíkovaných tričkách a světle zelených kraťasech tak nápadní. Manželka má na sobě stejně puntíkované tričko, ale jinak si před sluncem chrání každičký kousek kůže dlouhými nohavicemi, návleky, rukavičkami, kloboukem a látkovou rouškou. Děti z vesnice lezou po kamenech roztroušených v písku a skáčou do vody. Záhy už si hrají na mělčině, smějí se a soupeří, které z nich se jako první potopí k nejhlouběji ležícímu kameni, vyloví kousek mořského skla nebo najde mořskou okurku, pokud ovšem budou mít takové štěstí. Usmívá se pro sebe. Jak odlišný život čeká na tuhle omladinu…

Všímá si i dalších lidí, někteří se ani nesnaží zakrýt svou zvědavost, zírají na ni, dokud nestočí pohledy k jiným stařenám na břehu. Která babka je nejpřístupnější? Která z nich je nejmilejší? Nedochází jim, že Jong-suk a její přítelkyně hodnotí je. Jsou to akademici, novináři nebo dokumentaristé? Zaplatí jim? Ví vůbec, kdo jsou henjo – ženy moře? Budou ji chtít fotit. Strčí jí před obličej mikrofon a budou jí klást tytéž předvídatelné otázky: „Považujete se za halmang moře? Nebo spíš za mořskou pannu?“ „Vláda označila henjo za poklad kulturního dědictví, za vymírající druh, který musí být zachován alespoň v paměti národa. Jaké to je být poslední z posledních?“ Pokud jsou to vědci, budou chtít mluvit o čedžuské matrifokální kultuře. „Nejedná se o matriarchát, ale spíše o společnost, jejímž ústředním bodem jsou ženy,“ vysvětlí. A potom začnou šťourat: „Opravdu jste byla hlavou domácnosti? Dávala jste manželovi kapesné?“ Často jí nějaká mladá žena položí otázku, kterou Jong-suk slýchala probírat celý život. „Je lepší být muž nebo žena?“ Ať už zní otázka jakkoli, odpovídá stále stejně: „Byla jsem nejlepší henjo!“ A vzápětí se chystá odejít. Pokud návštěvnice dál naléhá, Jong-suk zavrčí: „Pokud se o mně chcete něco dozvědět, jděte do Muzea henjo. Uvidíte tam mou fotku. Můžete se podívat na video o mně!“ A pokud to stále nechce vzdát… inu, potom přitvrdí. „Nechte mě na pokoji! Mám práci!“

Její odpověď obvykle závisí na tom, jak se fyzicky cítí. Dnes svítí slunce. Nebe je bez mráčku, hladina se třpytí a ona cítí – dokonce i když sedí na břehu – beztížnost moře, příliv, který jí rozmasírovává bolest ve svalech, všeobjímající chlad, který tiší pálení v kloubech, a tak dovolí, aby ji fotografovali, a dokonce si odhrne i klobouk, aby jí jeden mladík „lépe viděl do obličeje“. Sleduje, jak nevyhnutelně míří k nepříjemnému tématu, dokud konečně nezazní v otázce: „Trpěla vaše rodina po Incidentu 43?“

Aigo, určitě trpěla. Určitě. Určitě. Určitě. „Všichni na Čedžu trpěli,“ odpovídá. Ale nic víc už k tomu nepoví. Nikdy. Raději mu řekne, že teď prožívá nejšťastnější období života. A je to tak. Stále pracuje, ale nemá tolik práce, aby nemohla navštěvovat přítelkyně a cestovat. Může se podívat na své pravnučky a říkat si: Tahle je nejhezčí. A tahle ze všech nejchytřejší. Nebo Tahle by se radši měla dobře vdát. Její vnoučata a pravnoučata jsou její největší radost. Proč ji to nenapadlo, když byla mladší? Jenomže to si ani nedokázala představit, jak se její život změní. Současnost by si nedokázala představit ani ve snu.

Mladík neochotně odejde. Pokouší se o rozhovor s další ženou, s Kang Ku-džou, která třídí řasy asi deset metrů po Jong-sukčině levici. Ku-dža, která byla vždycky neomalená, ani nevzhlédne od práce. Mladý muž naléhá na její mladší sestru Ku-sun a ta se na něho rozkřikne: „Vypadněte!“ Jong-suk si uznale odfrkne.

Když má pytlík plný, vrávoravě vstane a odšourá se k větším pytlům, které plní řasami. Jakmile ten malý vyprázdní, belhá se po pláži k místu, kde ještě žádná z žen nebyla. Klesne zpátky na písek a upraví si polštářek. Ruce, ač zkroucené léty dřiny a s hlubokými vráskami po dlouholetém vystavování slunci, jsou stále hbité. Zvuk moře… laskání teplého větru … vědomí, že je pod ochranou tisíců bohyň, které žijí na ostrově… ani Ku-suniny barvité nadávky jí nemohou zkazit náladu.

A potom Jong-suk zahlédne periferním viděním další rodinnou skupinku. Nejsou stejně oblečení a nejsou si ani podobní. Manžel je běloch, žena Korejka a děti – malý chlapec a dospívající děvče – jsou míšenci. Jong-suk si nemůže pomoct, pohled na děti, které jsou půl na půl, je jí nepříjemný: chlapec má na sobě kraťasy, tričko s nějakým superhrdinou a obrovské tenisky, dívka je v šortkách, které jen tak tak že zakryjí, co by zakrývat měly, v uších má vražená sluchátka a dráty se jí klikatí přes sotva pučící ňadra. Jong-suk má pocit, že jsou to Američané, a obezřetně sleduje, jak se k ní blíží.

„Jste Kim Jong-suk?“ zeptá se jí ta bledá a hezká žena. Jakmile Jong-suk nepatrně přikývne, pokračuje: „Jmenuji se Či-jong, ale všichni mi říkají Janet.“

Jong-suk zkusí vyslovit její jméno. „Janet.“

„A to je můj manžel Jim a moje děti Clara a Scott. Možná se pamatujete na mou babičku?“ Janet mluví… Jak vlastně? Není to korejština, ale ani čedžuský dialekt ne. „Jmenovala se Mi-dža. Její rodové jméno bylo Han…“

„Nikoho toho jména neznám.“

Na kořeni ženina nosu se vytvoří několik drobných vrásek. „Ale obě jste žily v této vesnici, že?“

„Žiju tady, ale nevím, o kom mluvíte.“ Jong-suk mluví ostřejším tónem a hlasitěji než Ku-sun, což obě sestry Kangovy přiměje podívat se jejím směrem. Děje se něco?

Jenomže Američanka se nedá odradit. „Dovolte, abych vám ukázala její fotografii.“

Probírá se taškou, vytáhne z ní kartonovou obálku a přehrabuje se v ní, dokud nenajde, co hledala. Natáhne ruku a ukáže Jong-suk černobílý snímek dívky v bílém koupacím obleku, jaký se tehdy nosil. Bradavky ňader připomínají pár očí chobotnice vykukující z bezpečí jeskyně. Vlasy má schované pod bílým šátkem. Kulatý obličej, štíhlé paže samý sval, podsadité nohy a široký nestydatý úsměv.

„Je mi líto,“ říká Jong-suk. „Neznám ji.“

„Mám ještě další snímky,“ naléhá Američanka.

Zatímco se Janet opět přehrabuje v obálce a šustí štůskem fotografií, Jong-suk se usměje na bělocha. „Máte mobil?“ zeptá se. Její angličtina nejspíš musí znít hůř než korejština jeho ženy, která pantomimicky naznačí telefonování a přiloží si imaginární telefon k uchu. Stejnou taktiku už použila mnohokrát, aby se zbavila otravných vetřelců. Pokud je to mladá žena, řekne třeba: „Než odpovím na otázku, potřebuji si promluvit se svým vnukem.“ Pokud je to muž – jedno jakého věku – zeptá se ho: „Jste ženatý? Moje praneteř je moc hezká a studuje na vysoké. Řeknu jí, aby přišla, abyste se vy dva seznámili.“ Úžasné, na kolik lidí to zabere. A tenhle cizinec si prohmatává kapsy a hledá telefon. Usmívá se. Ukazuje zářivě bílé a velice rovné zuby. Jako žralok. Jenomže děvče najde mobil dřív. Je to jeden z nových iPhonů, stejný jako ty, které Jong-suk letos koupila pravnoučatům k narozeninám.

Aniž by se obtěžovala vyndat sluchátka z uší, Clara říká: „Povězte mi číslo.“ Její hlas Jong-suk ještě víc podráždí. Dívka mluví čedžuským dialektem. Ne úplně správně, ale přijatelně. Jong-suk při její dikci naskočí husí kůže na pažích.

Recituje čísla, Clara mačká tlačítka na mobilu. Jakmile skončí, vytáhne z mobilu sluchátka a podává přístroj Jong-suk, která je jako paralyzovaná. Z náhlého popudu – musel to být náhlý popud, ne? – se dívka shýbne a přiloží ho stařeně k uchu. Její dotek… jako láva… Zpoza trička vyklouzne Claře zlatý řetízek s malým křížkem, který se houpe Jong-suk před očima. Všimne si, že i matka Janet nosí na krku křížek.

Všichni čtyři cizinci na ni čučí plni očekávání. Myslí si, že jim hodlá pomoct. Rychle mluví do telefonu. Janet se znovu zamračí, jak se snaží porozumět, ale Jong-suk hovoří ryzí čedžuštinou, která se od spisovné korejštiny liší jako francouzština od japonštiny, nebo alespoň tak jí to někdo říkal. Jakmile domluví, Clara si zastrčí mobil zpátky do kapsy a plná rozpaků sleduje, jak její matka vyndává z obálky další snímky.

„Tady je můj otec zamlada,“ vysvětluje Janet a strká Jong-suk před obličej rozmazaný snímek. „Pamatujete si na něj? A tady je další fotka mojí babičky. Je z její svatby. Říkali, že ta dívka vedle ní jste vy. Prosím, mohla byste si na nás udělat pár minut času?“

Jong-suk se ale dál věnuje přebírání řas, jen tu a tam pohlédne na fotky, aby nebyla nezdvořilá, v obličeji se jí nezrcadlí nic z toho, co se jí odehrává v srdci.

O pár minut později na pláž přikodrcá motocykl se sajdkárou. Když dojede až k ní, stará paní se začne namáhavě zvedat. Cizinec ji chytí za loket, aby neupadla. Už je to tak dávno, kdy se jí naposledy dotýkal někdo tak bílý jako on, a tak instinktivně ucukne.

„Chtěl vám jen pomoct,“ říká Clara tím svým legračním čedžuským dialektem.

Jong-suk se dívá, jak se cizinci snaží pomoct jejímu vnukovi naložit pytle s řasami do sajdkáry. Jakmile je všechno bezpečně uložené, nasouká se za vnuka a obejme ho kolem pasu. Potom do něj dloubne. „Jeď!“ Jakmile mají pláž za zády a poskakují po cestě vzhůru, tišeji dodá: „Vezmi to oklikou. Nechci, aby věděli, kde bydlím.“

Část I

Přátelství

1938

Polykání vodního dechu

Duben 1938

Můj první den práce v moři začal několik hodin před úsvitem, když ještě spaly i vrány. Oblékla jsem se a vypravila se tmou na latrínu. Vylezla jsem po žebříku na kamennou podestu a usadila se nad dírou v podlaze. Pode mnou se shlukla naše prasata a dychtivě funěla. V koutě stál opřený o zeď tlustý klacek, kdyby náhodou některé začalo být příliš nedočkavé a pokusilo se vyskočit nahoru. Včera jsem jedno prase přetáhla pěkně tvrdě. Musela si to pamatovat, protože to ráno čekala, až dokončím potřebu, aby se o její výsledek poprala, až když dopadla na zem. Vrátila jsem se do domu, přivázala si malého bratříčka na záda a vyrazila pro vodu do vesnické studny. Třikrát tam a zpátky s hliněnými džbány v rukou by mělo na ráno stačit pro celou rodinu. Potom jsem se vypravila nasbírat suchý trus, kterým se topilo a vařilo se na něm. I to se muselo obstarat velmi brzy ráno, protože jsem měla velkou konkurenci v ostatních ženách a dívkách z vesnice. Jakmile jsem udělala všechny své domácí práce, vrátila jsem se s bratříčkem na zádech domů.

Za jedním plotem žily dohromady tři generace mojí rodiny – matka, otec a my děti ve velkém domě a babička v malém domku přes dvůr. Oba domy byly z kamene a kryly je doškové střechy zatěžkané dalšími kameny, aby je neodnesl pověstný ostrovní vítr. Ve velkém domě se nacházely tři místnosti: kuchyň, hlavní místnost a další zvláštní, kterou používaly ženy při svatební noci a po porodu. V té hlavní blikaly a prskaly olejové lampy. Naše matrace na spaní už byly složené a opřené o stěnu.

Babička už byla vzhůru a oblečená pila horkou vodu. Vlasy jí zakrýval šátek. Obličej a ruce měla kostnaté a měly barvu kaštanu. Můj první a druhý bratr, dvanáctiletý a desetiletý, seděli se zkříženýma nohama na podlaze, dotýkali se koleny. Naproti nim se vrtěl můj třetí bratr tak, jak to sedmileté dítě dovede. Moje sestra, mladší o šest let, pomáhala matce sbalit tři košíky. V matčině tváři se zrcadlilo soustředění, když nejprve jednou a potom podruhé kontrolovala, jestli nic nechybí, zatímco sestřička se snažila ukázat, že už se učí být dobrou henjo.

Otec rozléval do misek řídkou prosnou polévku, již sám uvařil. Měla jsem ho moc ráda. Měl babiččinu úzkou tvář, měkké ruce s dlouhými prsty, hluboké a vřelé oči. Nohy se ztvrdlými chodidly míval skoro vždycky bosé. Na hlavě nosil svou oblíbenou čepici z psí kožešiny, kterou si stahoval přes uši, a na sobě míval hodně vrstev oblečení, jež mu pomáhaly zakrýt, jak moc obětoval své tělo, aby se jeho děti mohly víc najíst. Matka, která nikdy neztrácela čas, si k nám přisedla a zatímco jedla, kojila mého nejmladšího bratříčka. Jakmile s kojením a jídlem skončila, podala malého otci. Tak jako všichni manželé henjo stráví zbytek dne pod stromem na návsi Hado s ostatními otci. Společně se budou starat o nemluvňata a dohlížet na nejmenší děti. Jakmile se matka přesvědčila, že čtvrtý bratr je v otcově náruči spokojený, pobídla mě ke spěchu. Roztřásly mě obavy. Tolik jsem se chtěla ten den osvědčit.

Nebe právě začalo růžovět, když jsme matka, babička a já vyšly z domu. Na světle jsem viděla, jak se mi sráží dech u úst a vzápětí se rozplývá v chladném vzduchu. Babička šla pomalu, ale z každého matčina gesta a kroku vyzařovala výkonnost. Měla silné paže a nohy. Svůj koš nesla na zádech a pomohla mi upevnit popruhy mého. Je to tu, jdu pracovat, abych pomohla uživit rodinu a stávám se součástí dlouhé tradice henjo. Najednou jsem se cítila jako žena.

Matka si nadhodila třetí koš, chytila ho a přimáčkla k sobě a společně jsme vyrazily k otvoru v kamenné zdi, která chránila náš skromný majetek před slídivýma očima a nelítostným větrem. Procházely jsme zákruty olle – jedné z tisíců cestiček chráněných kamennými zídkami, které se vinou mezi domy a přes celý ostrov. Měly jsme se na pozoru před japonskými vojáky. Tehdy už Korea byla japonskou kolonií osmadvacet let. Nenáviděli jsme Japonce a oni nenáviděli nás. Byli krutí. Kradli jídlo. Ve vnitrozemí poráželi dobytek. Brali a brali a brali. Zabili babiččiny rodiče a ona jim říkala čokpari – prasečí paznechti. Matka mi neustále opakovala, že kdybych někdy byla sama a uviděla kolonizátory, jedno jestli vojáky nebo civilisty, ať uteču a schovám se, protože už zničili život mnoha čedžuským dívkám.

Zabočily jsme za roh a vydaly se dlouhou rovnou cestou. V dálce před námi moje přítelkyně Mi-dža poskakovala, jednak aby se zahřála a jednak samým vzrušením. Měla dokonalou pleť a ranní světlo jí rozzářilo tvář. Vyrůstala jsem v hadoské části Kuldong a Mi-dža v Sutdongu a vždycky jsme se setkávaly na tomto místě. Ještě než jsme k ní došly, hluboce se uklonila, aby dala najevo vděčnost a pokoru vůči mé matce, která vzala její projev úcty najevo úklonou do pasu. Potom matka beze slova přivázala třetí košík Mi-dže na záda.

„Učily jste se plavat společně,“ sdělila nám. „Dívaly jste se a učily se. Ty, Mi-džo, jsi se učila zvlášť usilovně.“

Nevadilo mi, že matka chválila Mi-džu. Zasloužila si to.

„Nikdy vám nebudu moci dost poděkovat.“ Mi-džin hlas zněl něžně, připomínal okvětní pátky. „Byla jste mi matkou, navždy vám budu vděčná.“

„Jsi pro mě jako další dcera,“ odpověděla matka. „Úkol halmang Samsung dnes skončil. Jakožto bohyně, která dohlíží na těhotenství, porod a růst dítěte do jeho patnácti let, je nyní zcela zproštěná svých povinností. Většina dívek má přítelkyně, ale vy dvě jste si bližší než přítelkyně. Jste jako sestry a očekávám, že se dnes a ve všech dalších, co přijdou, postaráte jedna o druhou, jako kdybyste byly jedné krve.“

Bylo to požehnání a varování zároveň.

Mi-dža vyjádřila svůj strach jako první. „Ohledně polykání vodního dechu, než se ponořím pod vlny, vím jen, že v sobě musím zadržet tolik vzduchu, kolik dokážu. Ale co když nepoznám, kdy se vynořit? Co když správně nezvládnu sumpisori?“

Polykání vodního dechu je způsob, který používají všechny henjo, aby zadržely v plicích dost vzduchu na celý ponor. Sumpisori je zvláštní zvuk – jako hvízdnutí nebo písknutí delfína – který vydá henjo, když se vynoří nad mořskou hladinu, vypustí vzduch zadržovaný v plicích a zhluboka se nadechne.

„Na polykání vzduchu není nic těžkého,“ odpověděla matka. „Dýcháš každý den, co chodíš po zemi.“

„Ale co když mi dojde někde hluboko pod vodou?“ zeptala se Mi-dža.

„Nádech, výdech. Každá začínající henjo z toho má strach,“ vyhrkla babička dřív, než matka stačila odpovědět. Ztrácela s Mi-džou trpělivost.

„Tvé tělo bude vědět, co má dělat,“ uklidňovala ji matka. „A kdyby ne, budu tam s tebou. Zodpovídám za bezpečný návrat všech žen na břeh. Sluchem hledám sumpisori všech žen z naší skupiny. Naše sumpisori dohromady vytváří píseň vzduchu a větru Čedžu. Je to nejniternější zvuk na světě. Propojuje nás s budoucností a minulostí. Sumpisori nám dovoluje nejprve sloužit rodičům a potom dětem.“

Připadalo mi to uklidňující, ale zároveň jsem si uvědomovala, že se na mě Mi-dža vyzývavě a s očekáváním dívá. Včera jsme se dohodly, že řekneme mé matce o našich obavách. Mi-dža šla s těmi svými ven, ale já jsem váhala vyslovit své. V moři je možné zemřít mnoha způsoby a já jsem měla strach. Má matka řekla, že je pro ni Mi-dža jako dcera – a já jsem ji milovala za to, že má mou přítelkyni ráda, ale já jsem byla její skutečná dcera a nechtěla jsem pro ni být horší než Mi-dža.

Matka se rozhodla pokračovat dál v chůzi, a to mě zachránilo před nutností cokoli říct. Mi-dža a já jsme se vlekly za ní, babička šla za námi. Míjely jsme dům za domem – všechny kamenné a s doškovými střechami. Na hlavním prostranství nebyl nikdo, jen ženy, které táhla k moři vůně slaného vzduchu a zvuk vln. Těsně před tím, než jsme se dostaly na pláž, jsme se zastavily, abychom si natrhaly lístky pelyňku, které jsme přidaly do košů. Zabočily jsme za další ohyb a byly jsme na pobřeží. Po ostrých kamenech jsme se plahočily k pultoku – ohništi. Byla to kruhová stavba bez střechy, postavená z lávových kamenů. Namísto dveří se tam vcházelo mezi dvěma překrývajícími se stěnami, které bránily vidět dovnitř. Stejná stavba se nacházela na mělčině. Tam se lidé koupali a prali prádlo.

Přímo na břehu, kde nám voda nesahala výš než ke kolenům, se nacházel prostor ohraničený kameny. Brodily jsme se mezi sítěmi, které tam ležely nastražené na sardele, jež tam uvězní odliv.

V Hado jsme měli sedm pultoků – pro každé společenství potápěček jeden. To naše čítalo třicet osob. Člověk by řekl, že vchod by měl být směrem k moři, protože henjo odcházejí a přicházejí celý den, ale vchod na opačnou stranu znamenal další ochrannou bariéru před neustálým větrem vanoucím od moře. Nad zvukem tříštících se vln byly slyšet ženské hlasy – smích, špičkování a pokřikování obehraných narážek. Jakmile jsme vešly, shromážděné ženy se otočily, aby viděly, kdo to přišel. Všechny měly na sobě prošívané kabátky a kalhoty.

Mi-dža postavila košík na zem a pospíšila si k ohni.

„Není třeba, aby sis teď dělala starosti s přikládáním,“ houkla na ni dobrosrdečně Jang To-seng. Měla vystouplé lícní kosti a špičaté lokty. Byla to jediná žena, již jsem znala, která vždy nosila vlasy zapletené. Byla jen o trochu straší než moje matka, s níž byly nejlepší přítelkyně a potápěly se spolu. Manžel dal To-seng jednoho syna a jednu dceru, víc dětí ne. Smutné, to jistě. Naše rodiny si ale zůstaly velmi blízké, zejména poté co manžel To-seng odešel do Japonska pracovat v továrně. Tehdy více než čtvrtina obyvatel Čedžu žila v Japonsku, protože lodní lístek stál jen polovinu ceny pytlíku rýže na našem ostrově. Manžel To-seng pracoval v Hirošimě už tak dlouho, že jsem si na něj vůbec nevzpomínala. Má matka pomáhala To-seng s obřady uctívání předků a To-seng mé matce, když musela vařit pro celou naši rodinu, abychom uctili ty naše. „Už nejsi učnice. Dnes už jsi s námi. Připravená, děvče?“

„Ano, tetičko,“ odpověděla Mi-dža, použila uctivé oslovení a hluboce se uklonila.

Ostatní ženy se rozesmály a Mi-dža zrudla.

„Přestaňte si ji dobírat,“ zastala se jí má matka. „Tyhle dvě dnes mají svých starostí dost.“

Jakožto hlava společenství se matka posadila zády k té části kamenné stěny, která skýtala nejlepší ochranu před větrem. Jakmile se usadila, ostatní ženy zaujaly svá místa podle přesně daného pořádku, který se odvíjel od jejich potápěčských schopností. Zkušené potápěčky – které jako moje matka dosáhly nejvyššího postavení v moři, i když na suché zemi se ještě babičkami nestaly – měly ta nejlepší místa. Skutečné babičky, jako ta moje, nespadaly do žádné kategorie. Byly babičky, se kterými je nutné jednat s úctou. Ačkoli už dávno nepracovaly v moři, těšily se ze společnosti žen, s nimiž strávily většinu života. Moje babička a její přítelkyně rády přebíraly řasy zahnané větrem na břeh nebo se potápěly na mělčině, takže mohly celý den strávit žertováním a svěřováním si svých trápení. Jakožto ženy hodné cti a úcty měly v pultoku druhá nejlepší místa. Následovaly mladé potápěčky, mezi dvacátým a třicátým rokem věku, případně těsně po třicítce, které se ještě stále zdokonalovaly. Mi-dža a já jsme byly skutečné začátečnice, na nejnižší pomyslné příčce nás bylo pět, což znamenalo místa u vchodu. Kolem nás studeně foukalo. Mi-dža a já jsme se přisunuly co nejblíž k ohni. Bylo důležité se před vstupem do moře co nejlépe zahřát.

Matka zahájila setkání otázkou: „Je na této pláži nějaké jídlo?“

„Víc jídla, než je na Čedžu zrnek písku,“ odpověděla jí To-seng, „kdybychom tu měly písek a ne kamení.“

„Víc jídla než na dvaceti měsících,“ opáčila jiná, „kdybychom nad sebou měly dvacet měsíců.“

„Víc jídla než v padesáti džbánech v domě mé babičky,“ přisadila si žena, která ovdověla příliš mladá, „kdyby těch padesát džbánů měla.“

„Dobrá,“ zarazila tradiční stěžování matka. „Pojďme probrat, kde se dnes budeme potápět.“ Doma mi připadalo, že mluví příliš hlasitě. Tady ale ne, protože všechny henjo mají uši poškozené tlakem vody a křičí. Jednou budu hlasitě mluvit i já.

Moře nepatří nikomu, ale každé společenství má právo se potápět v určitém prostoru: blízko u pobřeží, kam se dá dojít; ve vzdálenosti dvaceti až třiceti minut plavání od břehu; v místech, kam se lze dostat jen lodí; v zátoce; na podmořské plošině u břehu; severně od ní; u toho či onoho ostrůvku a tak dál. Mi-dža a já jsme poslouchaly, jak ženy zvažují možnosti. Jakožto začátečnice jsme si ještě nevysloužily právo promluvit. Dokonce i mladé potápěčky zůstávaly zticha. Matka většinu návrhů odmítla. „Tahle oblast je vylovená,“ zavrhla nápad vznesený To-seng. Nesouhlasila ani s dalším: „Tak jako na souši, i na mořských polích se musíme řídit ročním obdobím. Abychom nenarušily tření, škeble se nesmí sbírat od července do září a ušně od října do prosince. Je naší povinností obhospodařovat moře a starat se o něj. Pokud to budeme dělat, naše mořská pole nás dál budou živit.“ Nakonec dospěla k rozhodnutí. „Doveslujeme k podmořské prohlubni nedaleko odsud.“

„Začátečnice na to nejsou připravené,“ ozvala se jedna ze zkušených potápěček. „Nemají na to dost síly a ještě na to nemají právo.“

Matka zvedla ruku. „Tu prohlubeň vytvořila láva stékající z halmang Solmunde. Její stěny nabízejí příležitost pro všechny. Ty nejzkušenější z nás se mohou potápět, jak hluboko chtějí, a začátečnice si mohou zvolit místa blíž k hladině. Sestry Kangovy ukážou Mi-dže, co a jak. Ráda bych, aby Ju-ri, dcera To-seng, dohlédla na Jong-suk. Ju-ri se již brzy stane mladou potápěčkou, takže to pro ni bude dobrá zkušenost.“

Jakmile matka domluvila a vysvětlila své rozhodnutí, neozvaly se žádné námitky. Matky mají blíž k ženám ze své potápěčské skupiny než k vlastním dětem. Ten den se mezi mou matkou a mnou začal utvářet onen hluboký vztah. Pozorovala jsem To-seng a Ju-ri a dokázala si představit, jak bude můj vztah s matkou vypadat za několik let. Jenomže v tu chvíli mi také došlo, proč si mou matku vybraly jako vůdkyni. Ona rozhodovala a jejího názoru si vážily.

„Každá žena, která vstupuje do moře, si nese na zádech rakev,“ varovala shromážděné. „Na tomto světě i v tom pod hladinou vláčíme břemena krušného života. Den co den přecházíme mezi životem a smrtí.“

Jsou to tradiční slova, která byla na Čedžu často slyšet, ale všechny jsme vážně přikývly, jako kdybychom je slyšely poprvé.

„Když vstupujeme do moře, sdílíme práci a nebezpečí,“ dodala. „Sklízíme spolu, třídíme spolu a prodáváme spolu, protože moře samotné je společné.“

Po posledním ponaučení – jako kdyby někdo mohl zapomenout tak základní pravidlo – dvakrát pleskla dlaněmi o stehna na znamení, že sezení skončilo a máme se pohnout. Zatímco se babička a její přítelkyně vyhrnuly ven, aby pracovaly na břehu, matka pokynula Ju-ri, aby mi pomohla se připravit. Ju-ri a já jsme se znaly celý život, takže jsme přirozeně vytvářely dobrou dvojici. Sestry Kangovy ale Mi-džu příliš neznaly a nejspíš si od ní také chtěly udržovat odstup. Byla poloviční sirotek a její otec byl navíc kolaborant, dělal pro Japonce v Čedžu. Ať už se to Kangovým líbilo nebo ne, stejně musely matčin příkaz poslechnout.

„Drž se u ohně,“ nakázala mi Ju-ri. „Čím rychleji se svlékneš a připravíš, tím rychleji budeme ve vodě. Čím dřív budeme ve vodě, tím dřív se sem vrátíme. A teď dělej to, co já.“

Přistoupily jsme až k plamenům a svlékly si oblečení. Nikdo neprojevoval sebemenší známku studu. Jako kdybychom se koupaly v obecní lázni. Některé z mladších žen měly objemná břicha, ve kterých jim rostly děti. Starší ženy měly těla posetá jizvami. A ty ještě starší měly povislá a plochá prsa, která živila příliš mnoho nových životů. I na mém a Mi-džině těle byl znát náš věk. Už v patnácti letech nás tvrdý život poznamenal – málo jídla, těžká fyzická práce a chladné počasí –, takže jsme byly hubené jako úhoři, ňadra nám ještě nezačala růst a mezi nohama nám rašilo jen pár chloupků. Stály jsme u ohně a třásly se zimou, zatímco Ju-ri, Ku-dža a Ku-sun nám pomáhaly obléknout si trojdílné šaty do vody z bílé bavlny. Díky bílé barvě budeme ve vodě lépe vidět a říkalo se, že bílá zahání žraloky a delfíny. Jenomže tenká látka nás příliš nezahřeje.

„Zašněrujte Mi-džu,“ radila Ju-ri sestrám Kangovým, „jako kdyby byla děcko.“ A potom se s vysvětlením obrátila na mne: „Strany jsou volné, svážeš a přichytíš je k sobě provázky. Díky tomu se oblek může povolit nebo utáhnout, když se v těhotenství zakulatíš, nebo jinak přibereš či zhubneš.“ Naklonila se. „Toužím po dni, kdy budu moci své tchyni říct, že můj manžel do mě vložil dítě. Bude to syn. Tím jsem si jistá. A až umřu, vykoná za mne obřad k uctění předků.“

Ju-riina svatba se měla konat následující měsíc a ona samozřejmě snila o tom, že bude mít syna, ale její nedočkavé očekávání mi v danou chvíli připadalo nemístné. Cítila jsem na kůži ledové doteky jejích prstů a naskočila mi husí kůže. I když utáhla tkalouny, jak nejvíc to šlo, oblek na mně stejně visel jako pytel. A stejně tak i na Mi-dže. Oblečení do vody navždy poznamená každou henjo jako necudu, protože žádná cti dbalá Korejka, jedno jestli z pevniny nebo z ostrova, by nikdy neodhalila tolik holé kůže.

Celou tu dobu Ju-ri dál mluvila, mluvila a mluvila. „Můj bratr je moc chytrý a ve škole se pilně učí.“ Má matka sice byla hlavou společenství, ale To-seng měla syna, který by byl pýchou všech rodin v Hado. „Všichni říkají, že Čun-bu půjde studovat do Japonska.“

Čun-bu byl jediný syn a daru v podobě vzdělání se dostalo jen jemu. Ju-ri a její otec nevydělávali tolik jako To-seng, ale přispívali na výdaje rodiny, zatímco moje matka musela sama, bez otcova přispění, vydělat všechny peníze potřebné na to, aby mí bratři mohli chodit do školy. Budou moci mluvit o štěstí, pokud dochodí alespoň základní školu.

„Musím hodně dřít, abych pomohla zaplatit Čun-buovo školné a podporovat svou novou rodinu.“ Ju-ri zahalekala přes celý prostor na svou matku a budoucí tchyni: „Jsem dobrý pracant, ne?“ Celá vesnice věděla, že je Ju-ri štěbetalka a také dříč, takže nebylo těžké pro ni najít manžela.

Potom opět obrátila svou pozornost ke mně. „Pokud vás rodiče mají opravdu hodně rádi, sjednají vám sňatek tady v Hado. Potápěčský status vám zůstane a své původní rodiny budete moct vídat každý den.“ Jakmile jí došlo, co to řekla, popleskala Mi-džu po paži. „Omlouvám se. Zapomněla jsem, že nemáš rodiče.“ Moc nepřemýšlela, když vzápětí vyhrkla: „A jak si najdeš manžela?“ Z té otázky zaznívala nefalšovaná zvědavost.

Podívala jsem se na Mi-džu s nadějí, že se jí Ju-riina neomalenost nedotkla. Samým soustředěním se mračila, jak se snažila udělat všechno podle instrukcí sester Kangových.

Jakmile jsme na sobě měly oblek do vody, navlékly jsme se do kabátků. Ty se nosily jen v chladném počasí, ale netušila jsem, jak nám mají pomoct, když byly ze stejně tenké látky jako obleky. Nakonec jsme si na hlavu uvázaly bílý šátek, který měl zadržovat tělesné teplo, a navíc si určitě žádná z nás nepřála, aby se jí zbloudilý pramen vlasů zapletl do chaluh nebo zachytil o kámen.

„Tu máte.“ Ju-ri nám vtiskla do rukou papírové balíčky naplněné bílým práškem. „Snězte to, zahání to potápěčskou nemoc – malátnost, bolest hlavy a další bolení. Zvonění v uších!“ Ju-ri při tom pomyšlení zaskřípala zuby. „Jsem jen začátečnice a už to mám taky. Vzinggggg.“ Napodobila vysoký tón, který jí zvonil v hlavě.

Mi-dža a já jsme napodobily Ju-ri a sestry Kangovy, rozbalily jsme balíčky, zaklonily hlavy jako ptáci, nasypaly si hořce chutnající bílý prášek do úst a polkly ho. Potom jsme se Mi-dža a já jen dívaly, jak ostatní plivou na nože, aby jim přálo štěstí a podařilo se jim ulovit ušeň – nejžádanější úlovek, protože se za ně hodně platilo.

Matka zkontrolovala, jestli mi nic nechybí a mám všechno v pořádku. Zvláštní pozornost věnovala tchewaku – vydlabané tykvi, která se vysušila na slunci a bude sloužit jako má bójka. A potom zkontrolovala i Mi-džinu výstroj. Všechny jsme měly pitčchang na vyhánění mořských tvorů z jejich domovů a špičatou motyčku, abychom s ní mohly pátrat v puklinách, rozhrabovat písek nebo se za ni někam přitáhnout. K výstroji patřil i srp na sekání chaluh, nůž na otevírání ježovek a oštěp na obranu. Mi-dža a já jsme si všechny nástroje vyzkoušely při hraní na mělčině, ale matka přesto zdůraznila: „Dnes je nepoužívejte. Jen si zvykejte na vodu kolem sebe. Pozorně si všímejte svého okolí, protože nic není, jak se zdá.“

Z pultoku jsme odešly společně. Vrátíme se o několik hodin později, abychom si opravily nebo vyměnily nástroje, zhodnotily úlovek, probraly další postup a to nejdůležitější, zahřály se. Mohly jsme si uvařit a sníst i malý díl z toho, co uvízlo v sítích, pokud by byl úlovek dobrý. Na to jsem se těšila nejvíc.

Zatímco ostatní ženy nasedaly do člunu, Mi-dža a já jsme přešlapovaly na molu. Prohrabala svůj koš a vytáhla z něj knížku, zatímco já jsem ze svého vylovila kousek uhlí. Vytrhla stránku a přitiskla ji na znak jména člunu. I uvázaný poskakoval na vlnách a Mi-dža jen stěží udržela papír, abych po něm mohla přejet uhlím a pořídit otisk znaku. Jakmile bylo hotovo, zkoumaly jsme výsledek: neostrý znak, který jsme sice nedokázaly přečíst, ale věděly jsme, že znamená „Úsvit“. Vzpomínku na oblíbená místa a důležité události jsme si takto ukládaly na papír už roky. Tenhle otisk nepatřil k nejlepším, ale i tak pro nás zvěčnil dnešek navždy.

„Pospěšte si,“ houkla na nás matka, která pro nás sice měla pochopení, ale i to mělo své meze.

Mi-dža vložila papír zpátky do knížky, aby se neztratil, a potom jsme se vyškrábaly na palubu a chopily se vesel. Pomalu jsme se vzdalovaly od mola, má matka předzpěvovala.

„Ponořme se do moře.“ Její vážný hlas prořízl vzduch a dolehl k mým uším.

„Ponořme se moře,“ odpovídaly jsme jí a zabíraly jsme vesly v rytmu.

„Pro zlaté mušle a stříbrné ušně,“ zpívala dál.

„Ulovíme všechny!“ odpovídaly jsme.

„Pro mého miláčka…“

až dorazí ke mně.“

Začervenala jsem se. Má matka neměla milence, ale tohle byla nejoblíbenější písnička, všechny ženy ji měly rády.

Ještě nenastal odliv a moře bylo relativně klidné. I když jsem veslovala a zpívala, začal se mi houpat žaludek a Mi-džiny obvykle růžové tváře získaly popelavě šedou barvu. Jakmile jsme dorazily na místo, zvedly jsme vesla. Člun se kolébal a houpal na malé kotvě. Přivázala jsem si pitčchang k zápěstí, vzala si síť a tchewak. Foukal mírný vítr a já se začala třást zimou. Cítila jsem se hrozně.

„Po tisíc let, po deset tisíc let se modlíme k Dračímu králi moře,“ zvolala matka nad vlnami. „Prosím, duchu vládce moří, ať není silný vítr. Prosím, žádné silné proudy.“ Vhodila do vody rýži a vylila na hladinu trochu rýžového vína. Jakmile rituál skončil, vytřely jsme si brýle pelyňkem, aby se nemlžily a nasadily si je na oči. Matka počítala, když ženy jedna po druhé naskákaly do vody a po dvojicích a trojicích odplavávaly. Čím méně žen zůstávalo ve člunu, tím víc se houpal, jak klesala jeho zátěž. Ju-ri se musela přidržet bortu, než skočila do vody. Sestry Kangovy se vzaly za ruce a skočily do vody společně. Tyhle dvě byly nerozlučné. Doufala jsem, že jejich oddanost se teď rozšíří i na Mi-džu a budou na ni dávat pozor jako jedna na druhou.

Matka nám dala poslední radu. „Říká se, že moře je jako matka. Slaná voda, pulzování a vzdouvání proudu, znásobená ozvěna tlukotu srdce a tlumené zvuky, které se nesou vodou, to všechno připomíná dělohu. My, henjo, ale musíme neustále myslet na práci a… na přežití. Rozumíte?“ Jakmile jsme přikývly, pokračovala. „Toto je váš první den. Nebuďte chamtivé. Pokud uvidíte chobotnici, nevšímejte si jí. Každá henjo se musí naučit, jak zabít chobotnici pod vodou, protože jinak použije chapadla proti vám. A od ušní se taky držte dál.“

Víc nemusela říkat. Může trvat měsíce, než je henjo připravená odrýpnout ušeň z kamene. Pokud ji nic neruší, uvolní schránku, aby voda s živinami mohla proudit dovnitř a ven. Jakmile ji ale něco vyruší, stačí náhlý pohyb, když kolem ní propluje velká ryba, přitiskne se ke skále, aby tvrdá schránka chránila tvora uvnitř před všemi dravci a nepřáteli. Proto je k ušním nutné přistupovat opatrně, zasunout špičku pitčchangu pod schránku a jediným rychlým pohybem ušeň odtrhnout dřív, než se stačí přisát a sevřít v sobě pitčchang, čímž přišpendlí potápěčku ke skále. Jsou potřeba roky, než henjo získá dost zkušeností, aby věděla, jak se vysvobodit a dostat se včas nad hladinu. Rozhodně jsem neměla v úmyslu pokoušet se o něco tak riskantního.

„Dnes se budete držet za mnou stejně, jako jsem se kdysi já držela za svou matkou,“ přikázala nám, „a jako se jednoho dne budou za vámi držet vaše dcery. Jste začátečnice. Nepřepínejte své schopnosti.“

S tou poslední radou – a varováním – mě Mi-dža vzala za ruku a nohama napřed jsme skočily do vody. Okamžitě nás sevřel chlad. Držela jsem se bójky, nohy pode mnou zuřivě kopaly. Podívala jsem se Mi-dže do očí. Nadešla chvíle polknout vodní dech. Společně jsme se nadechly. Nádech, nádech a nádech, dokud jsme nenaplnily plíce vzduchem a neroztáhly si hrudníky. A potom jsme se ponořily. Blízko u hladiny voda v dopadajícím světle tyrkysově jiskřila. Kolem nás ostatní henjo mířily střemhlav k mořskému dnu a do kaňonu, který matka určila k potápění. Byly rychlé a měly sílu, nořily se hloub a hloub do stále temněji modré vody. Mi-dža a já jsme se snažily je napodobit. Největší potíže mi dělaly brýle. Kovová obroučka se mi i v tak malé hloubce zařezávala do kůže. Brýle rovněž omezovaly periferní vidění, což bylo nebezpečné a nutilo mne být v tom přízračném světě ještě víc ve střehu.

Jakožto začátečnice jsme se Ju-ri, sestry Kangovy, Mi-dža a já směly potopit jen dvě tělesné délky hluboko. Dívala jsem se, jak má matka rychle mizí v temném chřtánu kaňonu. Často jsem slýchala, že se na jediný nádech dokáže potopit dvacet a víc metrů, ale mě už i tak blízko hladiny pálilo v plicích a srdce mi bušilo až v uších. Měla jsem pocit, že se mi plíce musí roztrhnout, když jsem se kopáním vynořila nad vodu. Jakmile jsem se dostala na vzduch, moje sumpisori vybuchlo a neslo se nad vlnami. Znělo jako hluboký vzdech – ááách – a uvědomila jsem, že je to přesně takové, jaké matka říkala, že to bude. Moje sumpisori bylo jedinečné. A stejně tak i Mi-džino, které jsem uslyšela, když se vynořila vedle mě. Fííííí. Zakřenily jsme se na sebe, polkly další vodní dech a znovu se ponořily. Příroda mi řekla, co mám dělat. Při dalším vynoření jsem v ruce třímala mořskou okurku. Můj první úlovek! Strčila jsem ji do sítě připevněné k tchewaku, znovu jsem se opakovaně zhluboka nadechla a ponořila se. Držela jsem se na dohled od Ju-ri, i když jsme se vynořovaly každá jindy. Kdykoli jsem pohledem zapátrala po Mi-dže, nikdy nebyla dál než metr od některé ze sester Kangových, které se držely blízko u sebe.

Nádech, ponor. A znovu. Jen tu a tam jsme si krátce odpočinuly na bóji, než přišel čas vrátit se do člunu. Když jsem k němu doplavala, svoji síť jsem uzvedla jako nic – byla viditelně méně naditá než jiné. Přesunula jsem se na druhý konec člunu, aby z vody mohla vylézt další lovkyně. Matka na všechno a všechny dohlížela. Jedna skupinka svazovala sítě k sobě, aby z nich nic drahocenného nevyklouzlo, zatímco To-seng a několik dalších se shluklo kolem ohřívadla, aby jim vlilo trochu tepla do prochladlých těl, pily čaj a chvástaly se svými úlovky. Čtyři ženy se opozdily a teprve plavaly ke člunu. Matka nás všechny přepočítávala, aby měla jistotu, že jsme všechny v bezpečí.

Ju-ri se hihňala našemu třasu a řekla nám, že si na neustálý chlad nakonec zvykneme. „Před čtyřmi lety jsem byla jako vy a teď se na mě podívejte,“ vychloubala se.

Byl to nádherný den a všechno šlo hladce. Byla jsem na sebe hrdá. Jenomže se začal vzdouvat příliv a houpání člunu zesílilo. Toužila jsem být znovu na pevné zemi. Jenomže to nebylo možné. Jakmile nám paže a nohy zčervenaly horkem, vrátily jsme se zpátky do vody. My začátečnice jsme se držely u sebe – neustále byla některá z nás nad hladinou. Ještě nikdy jsem se tak nesoustředila – na to, co dělám, na tlukot svého srdce, na tlak v plicích, na sledování okolí. Nemůžu říct, že bychom Mi-dža a já měly nějak velký úlovek. Našim hlavním cílem bylo zdokonalit se v potápění střemhlav a neudělat si ostudu. Byly jsme hloupé. Takovou dovednost člověk získá až dlouhým cvikem.

S úlevou jsem přijala zvuk oznamující, že pracovní den skončil. Matka se dívala mým směrem, ale nebyla jsem si jistá, jestli mě vidí. Zahlédla jsem Mi-džu a sestry Kangovy plavat ke člunu. Ve člunu budou první, takže budou naslouchat sumpisori ostatních, až se vynoří. Chystala jsem se začít plavat ke člunu, ale Ju-ri mě zastavila. „Počkej. Při posledním ponoru jsem něco viděla. Vrátíme se pro to.“ Rozhlédla se, odhadovala, jak daleko jsou zkušené potápěčky od člunu. „Stihneme to, než se sem dostanou. Pojď.“

Matka mi nařídila, že se mám držet u Ju-ri, ale teď nás volala zpátky do člunu. Rozhodla jsem se ve zlomku vteřiny, zhluboka jsem se nadechla a potopila se za Ju-ri. Mířily jsme ke kamenné lavici, na níž jsme sbíraly ježovky. Ju-ri se přitáhla k rozeklanému kameni a pitčchangem bodla do jedné díry, odkud vyplašila chobotnici. Byla obrovská! Musela mít chapadla dlouhá nejmíň metr. Takový úlovek! A budu na něm mít také zásluhu.

Chobotnice se zavlnila obtočila jedno chapadlo kolem mého zápěstí. Setřásla jsem ji. Než se mi to povedlo, chňapla dalším po Ju-ri. Chapadlo se mi přisálo na stehno a jak mě táhla k sobě, ucítila jsem přísavky i na paži. Snažila jsem se ji setřást. Baňatá hlava chobotnice se sunula k Ju-riinu obličeji, ale ta byla příliš zaměstnaná chapadly, takže si toho nevšimla. Chtěla jsem zakřičet a nemohla jsem. Pod vodou se křičet nedá.

Za okamžik už se přisála Ju-ri na obličej. Připlavala jsem k Ju-ri a chobotnici, popadla je a ze všech sil kopala nohama. Jakmile jsem se vynořila na hladinu, rozkřičela jsem se: „Pomoc! Pomoc! Pomozte nám!“

Chobotnice měla sílu. Pořád se držela na Ju-riině obličeji a snažila se nás obě stáhnout pod hladinu. Kopala jsem a kopala. Přísavky se odlepily od Ju-ri a chobotnice se zaměřila na mě, protože jsem pro ni představovala větší nebezpečí. Chapadla mi ovinula paže i nohy.

Uslyšela jsem šplouchnutí, chytily mne silné paže. Ve slunci se zableskly nože, odtrhávaly mi přísavky z kůže a kusy chobotnice vylétávaly do vzduchu. Podpíraná bójkami ostatních jsem zvedla nohu, aby mi z ní mohly strhnout chapadlo. Jakmile jsem zahlédla matčin obličej stažený soustředěním, věděla jsem, že budu v pořádku. Ženy se snažily osvobodit také Ju-ri, ale ta jim nijak nepomáhala. To-seng napřáhla paži, v sevřené ruce svírala nůž. Být na jejím místě, vší silou bych bodla chobotnici do hlavy. Jenomže to nešlo. Ju-ri byla pod ní. To-seng zamířila pod hlavu chobotnice, přejela ostřím podél dceřiny tváře. Cítila jsem, že i přes veškerou pomoc, které se nám dostalo, jsem to já, kdo drží Ju-ri na hladině. Chobotnice se nás stále snažila stáhnout do hloubky s sebou. Malátnost Ju-riina těla mi řekla to, čeho si ostatní ještě nevšimly. I když jsem chtěla být silná, začala jsem v brýlích plakat.

Ženy se s noži propracovaly k silnějším částem chapadel. Spolu s opakovaným bodáním a dloubáním do hlavy to chobotnici konečně oslabilo. Už musela být mrtvá nebo k tomu neměla daleko, ale stejně jako ještěrka nebo žába, i její tělo dál pracovalo.

Konečně jsem byla volná.

„Zvládneš doplavat ke člunu?“ zeptala se mě matka.

„A co Ju-ri?“

„Postaráme se o ni. Zvládneš to sama?“

Přikývla jsem, ale teď, když boj skončil, mě rychle opouštěla síla a to, co mě nutilo se rvát. Dostala jsem se stěží napůl cesty ke člunu a musela jsem se překulit na záda a chvíli si odpočinout. Vysoko nade mnou po nebi rychle ubíhaly mraky hnané větrem. Přeletěl nade mnou pták. Zavřela jsem oči a pokoušela se vydolovat ze sebe poslední zbytky sil. Kolem uší mi šplouchaly vlnky – v jednu chvíli se mi uši vynořily a dolehly ke mně znepokojené hlasy žen, které zůstaly s Ju-ri. Uslyšela jsem šplouchnutí, potom druhé a třetí. Opět mě chytily čísi paže. Otevřela jsem oči: Mi-dža a sestry Kangovy. Pomohly mi doplavat ke člunu. Ku-dža, nejsilnější z nás, se vytáhla přes bort a překulila se dovnitř. Chytila jsem se bortu a chtěla se vytáhnout nahoru, ale boj o život mě příliš vyčerpal. Mi-dža a Ku-sun mě rukama podepřely pod zadkem a nadzvedly mě. Dopadla jsem na palubu jako leklá ryba. Zůstala jsem ležet, jektala jsem zuby, tělo jsem měla jako z gumy a v hlavě prázdno. Stáhla jsem si brýle z očí. S řachnutím dopadly na palubu. A celou tu dobu mé tři zachránkyně nezavřely pusy.

„Tvoje matka říkala, že máme zůstat ve člunu…“

„Nechtěla, abychom vám šly na pomoc…“

„Začátečnice by znamenaly jen další potíže…“

„Při záchraně…“

Skoro jsem nevnímala, co říkají.

Do člunu se začaly vracet ostatní. Přinutila jsem se se posadit. Mi-dža a sestry Kangovy šly k bortu a spustily dolů paže. Připojila jsem se k nim a pomohla jim chytit Ju-ri. Ztěžkla – mrtvá váha. Vytáhly jsme ji nahoru a přehouply přes bort. Všechny jsme upadly na záda. Ju-ri ležela na mně a nehýbala se. Člun se zhoupl a ona se odkutálela. Do člunu vylezla To-seng a za ní moje matka. Společně poklekly k Ju-ri. Zatímco se ostatní henjo naloďovaly, matka sklonila tvář k Ju-riině ústům a nosu, aby zjistila, jestli dýchá.

„Žije,“ prohlásila a sedla si na paty. To-seng a několik dalších henjo začaly Ju-ri třít paže a nohy a pokoušely se ji přivést zpátky k životu. Ju-ri nereagovala. „Měly bychom jí zbavit vody,“ navrhla matka. To-seng jí udělala místo. Matka tvrdě stlačila Ju-ri hrudník, ale dívce žádná voda z úst nevyšla. Neuspěla. „Musíme si uvědomit, že ta chobotnice jí vlastně zachránila život, když se jí přisála na obličej. Jinak by vdechla vodu a…“

Ženy se znovu daly do masírování.

Matka najednou obrátila pozornost k Mi-dže, sestrám Kangovým a mně. Měřila si nás pohledem a přemýšlela o našich činech. Měly jsme se držet pohromadě. Mi-dža a sestry Kangovy se sice od nás nevzdálily, ale i tak vypadaly zahanbeně. Matka nemusela říct jediné slovo a už se z nich řinuly omluvy a výmluvy.

„Viděla jsem ji, když jsem se naposled nadechovala,“ vyblekotala Ku-sun.

„Nikdy jsme ji neztratily z dohledu,“ vykoktala Mi-dža. „Dohlížela na nás celý den.“

„Říkala, že dole zahlédla něco velkého,“ zamumlala jsem.

„A vy dvě jste se pro to znovu potopily. Viděla jsem vás jít pod hladinu, i když už jsem ohlásila konec dne.“

Nedokázala jsem snést pomyšlení, že by si matka mohla myslet, že jsem nějak zodpovědná za to, co se Ju-ri stalo. „Neslyšela jsem to.“ Dívala jsem se pod nohy a třásla se – šokem, smutkem a teď ještě hanbou, že jsem lhala matce.

Matka křikla, ať všechny jdeme na svá místa. Chopily jsme se vesel. Člun se zhoupl a trhl sebou, když si začal razit cestu vlnami s bílými hřebeny. To-seng zůstala u dcery, prosila ji, ať se probere. Ju-riina nastávající tchyně se chopila předzpěvování. „Ledová noc mi třese rameny, jako by do nich narážely vlny. A mysl malé ženy se chvěje žalem, co jí život přichystal.“ Bylo to tak smutné, že se nám všem brzy začaly po tvářích koulet slzy.

Matka přehodila přes Ju-ri deku a druhou položila To-seng kolem ramen. Její přítelkyně si cípem hrubé látky otřela obličej. Něco říkala, ale její slova zanikla ve větru. Nejprve jedna a potom i všechny ostatní přestaly zpívat, aby ji slyšely. Ju-riina nastávající tchyně vyťukávala rytmus pro záběry vesel dřevěnou násadou potápěčské motyčky.

„Chamtivá potápěčka je mrtvá potápěčka,“ hořekovala To-seng, Všechny jsme to úsloví znaly, ale slyšet je říkat matku nad bezvládnou dcerou? V tu chvíli jsem pochopila, jak silná musí být každá matka. „Pro henjo je to ten největší prohřešek,“ pokračovala. „Chci tu chobotnici. Prodám ji za spoustu peněz.“

„Mnoho tvorů pod hladinou je silnějších než my,“ odtušila matka.

Objala To-seng kolem ramen, a ta vyslovila svou nejhorší obavu. „Co když se neprobere?“

„Musíme doufat, že se probere.“

„Ale co když zůstane takhle – uvězněná mezi tímto a oním světem?“ To-seng něžně zvedla dceřinu hlavu a položila si ji do klína. „Když se nebude moct potápět ani pracovat na poli, nebylo by lepší nechat ji odejít?“

Matka si přitáhla To-seng k sobě. „Tos nemyslela vážně.“

„Ale…“ To-seng nedokončila myšlenku. Namísto toho jemně odhrnula mokré prameny vlasů z dceřina obličeje.

„Nikdo z nás zatím neví, co má bohyně s Ju-ri v úmyslu,“ chlácholila ji matka. „Možná se zítra vzbudí a bude zase švitořit jako obvykle.“

~~~

Ju-ri se následující den ráno neprobudila. A ani to další. A ani za týden ne. Zoufalá To-seng vyhledala pomoc šamanky Kim, naší duchovní rádkyně a vůdkyně, ženu obdařenou božskou moudrostí. I když Japonci postavili šamanismus mimo zákon, dál potají vedla pohřební obřady a obřady za ztracené duše. Proslula obřady za babičky, kterým začal slábnout zrak, pro matky, jejichž syny odvedli do armády a ženy, které potkalo neštěstí, jako když jim třeba chcípla tři prasata za sebou. Byla prostřednicí mezi světem lidí a duchů. Uměla se dostat do tranzu a rozmlouvat s mrtvými nebo ztracenými, a potom předávala jejich vzkazy přátelům, rodinám, a dokonce i nepřátelům. To-seng doufala, že se šamance Kim podaří spojit se s Ju-riinou duší a přivést ji zpátky do těla a k rodině.

Obřad se konal v domě To-seng. Šamanka Kim a její pomocnice si oblékly barevné hanboky – tradiční korejské oblečení z pevniny – namísto čedžuských šedých kalhot a kabátků. Její pomocnice tloukly do bubnů a na činely. Šamanka Kim se točila se vzpaženýma rukama a žádala duchy, aby vrátily mladou henjo její matce. To-seng nepokrytě plakala. Čun-bu, Ju-riin bratr, kterému na tvářích začínalo rašit chmýří jako na slupce broskve, se snažil nedat na sobě nic znát, ale všichni věděli, jak moc má sestru rád. Ju-riin budoucí manžel byl popelavý žalem a jeho rodiče se ho všemožně snažili utěšit. Pohled na jejich smutek bolel. A Ju-ri stále neotevřela oči.

Té noci jsem se Mi-dže svěřila se svým tajemstvím – že mě Ju-ri požádala, abych neposlechla matku, a já to udělala. „Kdybych nesouhlasila s tím, že ještě jednou půjdeme dolů, nebyla by na tom Ju-ri tak, jak na tom je.“

Mi-dža se mě snažila potěšit. „To Ju-ri měla dohlížet na tebe, byla to její povinnost. A ne obráceně.“

„Ale i tak si to dávám za vinu,“ hlesla jsem.

Mi-dža se nad tím na okamžik zamyslela. „Nikdy se nedozvíme, proč Ju-ri udělala, co udělala, ale své tajemství nikomu neříkej. Pomysli na to, jak by to zarmoutilo její rodinu.“

Myslela jsem i na to, jakou bolest by to způsobilo mé matce. Musela jsem to tajemství uzavřít v sobě.

~~~

O týden později To-seng požádala šamanku Kim, aby se znovu pokusila přivést Ju-riinu duši zpátky. Tentokrát se obřad konal v pultoku – skrytý před slídivýma očima Japonců. Neúčastnil se ho žádný muž. Ani Ju-riin bratr ne. To-seng odnesla Ju-ri do pultoku a položila ji vedle ohňové jámy. U kamenné zdi stál provizorní oltář. Na talířích a miskách na něm ležely obětiny – jídlo a ne málo: pyramida pomerančů, misky s pěti druhy obilovin z Čedžu a několik džbánků domácího alkoholu. Plameny svíček se mihotaly. Matka se nabídla, že zaplatí Čun-buovi za vzkazy napsané na dlouhých papírových stuhách. Odmítl a udělal to zadarmo. „Pro mou sestru,“ řekl mi, když jsem je k nim domů přišla vyzvednout. Konce stuh už byly zastrčené do škvír v kamenné zdi, třepotaly se ve větru, který se skulinami vkrádal dovnitř.

Šamanka Kim si oblékla svůj nejbarevnější hanbok. Jasně modrou halenku si zavázala stuhou se vzorem jarních javorových listů. Sukně v barvě fuchsií byla z tak lehoučké látky, že vlála kolem ní, když vedla obřad. Jasně červenou čelenku doplňovaly rukávce, jež zářily jako obrovské řepkové květy.

„Na Čedžu převládají sopečné kužely, které jsou nahoře propadlé a připomínají ženské přirození, tudíž je případné, že na našem ostrově ženy udávají tón a muži poslouchají,“ začala. „Bohyně má vždycky vrch, zatímco bůh je jen její druh a ochránce. A nad nimi všemi je stvořitelka, velká bohyně Solmunde.“

„Halmang Solmunde dohlíží na nás všechny,“ odpověděly jsme jí sborem.

„Jakožto bohyně létala nad mořem a hledala nový domov. V záhybech její sukně se usazoval prach. Našla toto místo, kde se Žluté moře setkává s Východočínským a začala si tu vytvářet domov. Ostrov jí přišel příliš plochý, a tak použila trochu prachu z šatů a udělala z něj horu, která byla tak vysoká, že sahala až k Mléčné dráze. Její sukně začala být obnošená a v látce se objevily malé dírky. Těmi vypadával další prach a vznikaly malé hory, proto tu máme tolik sopečných kuželů. A každé oreum obývá další bohyně. Jsou to naše duchovní sestry a kdykoli se k nim můžeme obrátit o pomoc.“

„Halmang Solmunde dohlíží na nás všechny,“ odpověděly jsme.

„Tak jako musejí všechny ženy, i ona musela pilně pracovat,“ pokračovala šamanka Kim. „Sestupovala do vod, aby věděla, jak jsou hluboké, aby henjo mohly bezpečně pod hladinu. Pátrala v jezerech a tůních, hledala způsoby, jak zlepšit životy těch, kteří pracují na polích. Jednoho dne, přitahovaná záhadnou mlhou kolem Muldžang oreum, objevila v kráteru jezero. Voda byla temně modrá a ona nedokázala odhadnout jeho hloubku. Na jeden mocný nádech se potopila dolů. A už se nikdy nevrátila.“

Několik žen uznale přikývlo šamančině vybroušenému vypravěčskému stylu.

„To je jedna verze příběhu,“ pokračovala šamanka. „Podle jiné byla halmang Solmunde stejně jako všechny ženy unavená a vyčerpaná vším, co udělala pro ostatní, zejména pro své děti. Jejích pět set synů mělo neustále hlad. Připravovala jim kotel rýžové kaše, když se jí zatočila hlava a spadla do kotle. Její synové ji všude hledali. Nejmladší nakonec našel to, co z ní zbylo – jen kosti – na dně kotle. Zemřela na mateřskou lásku. Syny to tak dojalo, že na místě zkameněli a proměnili se v pět set kamenných kuželů, které vidíme dnes.“

To-seng tiše plakala. Příběh o utrpení jiné matky pomohl snést bolest další trpící matce.

Japonci tvrdí, že pokud halmang Solmunde existovala a pokud ono oreum bylo vodní cestou do jejího podmořského paláce,“ vyprávěla šamanka Kim dál, „tak nás opustila stejně jako všichni naši bohové a bohyně. Já říkám, že nás nikdy neopustila.“

„Usínáme s ní každou noc,“ zadeklamovaly jsme. „Probouzíme se s ní každé ráno.“

„Když se noříte do moře, potápíte se mezi podvodními záhyby její sukně. Ona je velká sopka uprostřed našeho ostrova. Někteří ji nazývají Halla, jiní Vrchol, který stáhl Mléčnou dráhu, další Hora požehnaného ostrova. Pro nás je ona náš ostrov. Ať jdeme kamkoli, můžeme s ní mluvit, vyplakat své starosti a ona bude naslouchat.“

Šamanka Kim upřela svou pozornost na Ju-ri, jíž se stále nezachvěla ani víčka.

„Jsme tu, abychom pomohly Ju-ri s návratem duše, ale také se musíme postarat o ty z vás, které ztratily duši, což se stane, kdykoli člověk utrpí šok,“ prohlásila. „Vaše skupina utrpěla strašlivou ránu. Nikdo netrpí víc než Ju-riina matka. To-seng, prosím, poklekněte před oltářem. A kterákoli z vás trpí, nechť se k ní prosím připojí.“

Má matka poklekla vedle To-seng. Záhy jsme všechny klečely v kruhu bolesti. Šamanka třímala v rukou obřadní nože, ze kterých vlály bílé stuhy. Když jimi rozřezávala to špatné, stuhy kolem nás poletovaly jako vlaštovky. Její hanbok se nadouval a připomínal oblaka zářivých barev. Zpívaly jsme. Plakaly jsme. Bolest z nás prýštila v kakofonii zvuku činel, zvonků a bubnů, na které tloukly šamančiny pomocnice.

„Vzývám všechny bohyně, aby přivedly Ju-riinu duši zpět z moře nebo kdekoli se skrývá,“ prosila šamanka. Po dvou opakováních se její hlas změnil, když do ní vstoupila Ju-ri. „Stýská se mi po matce. Stýská se mi po otci a bratrovi. Po budoucím manželovi… Aigo!“ Šamanka se obrátila k mé matce. „První henjo, vy jste mě sem poslala. Přiveďte mě zpátky domů.“

Ju-riin hlas, který vycházel ze šamančiných úst, zněl spíš jako obvinění než prosba o pomoc. To nevěstilo nic dobrého. Šamanka Kim si to uvědomovala. „Povězte, Sun-sil, co byste chtěla odpovědět?“

Má matka vstala. Ve tváři se jí zračilo napětí, když oslovila Ju-ri. „Přijímám zodpovědnost za to, že jsem tě poslala do moře, ale ten den jsem ti uložila pouze jedinou povinnost: zůstat s mou dcerou a pomoct sestrám Kangovým dohlížet na Mi-džu. Bylas ze všech začátečnic nejstarší. Mělas povinnost vůči nim i vůči nám. Kvůli tvému chování jsem mohla ztratit dceru.“

Nejspíš jsem viděla jen já, jak moc matku trápí, co se stalo. Naplnilo mě zděšení a pocit viny. Doufala jsem, že jednoho dne jí budu moct dokázat, že ji miluji stejně hluboce jako ona mě.

Šamanka Kim se přitočila k To-seng. „Co byste chtěla vzkázat dceři?“

To-seng se na Ju-ri ostře obořila. „Chceš jiným dávat za vinu důsledky své chamtivosti? Zahanbuješ mě! Zanechej chamtivost tam, kde jsi, a hned se vrať domů! Nechtěj, aby ti někdo pomáhal!“ Potom zmírnila tón. „Holčičko drahá, vrať se. Své matce a bratrovi scházíš. Vrať se domů a my tě zahrneme láskou.“

Šamanka Kim provedla ještě několikero vzývání. Pomocnice řinčely činely a tloukly do bubnů. A potom už nebylo co říct ani co udělat.

Následující den ráno se Ju-ri probrala. Ale nebyla to ta samá dívka. Usmívala se, ale nemluvila. Mohla se hýbat, ale kulhala a občas křečovitě trhala rukama. Její rodiče a rodiče jejího budoucího manžela se svorně shodli, že manželství už není možné. Mi-dža a já jsme v sobě držely moje tajemství, díky čemuž jsme si byly ještě bližší než dřív. V následujících týdnech, ať už jsme pracovaly na polích na souši nebo v moři, jsme navštěvovaly Ju-ri. Mi-dža a já jsme švitořily a hihňaly se, aby Ju-ri získala pocit, že je stále mladá a bezstarostná. Někdy se k nám připojil Čun-bu, předčítal nahlas eseje, které sepisoval do školy nebo si nás dobíral stejně, jako kdysi škádlil svoji sestru. Mi-dža a já jsme také pomáhaly To-seng mýt Ju-ri tělo a vlasy. Když se oteplilo, braly jsme Mi-dža a já Ju-ri k moři, kde jsme seděly na mělčině a nechaly do sebe narážet drobné vlnky. Vyprávěly jsme jí, hladily ji po tváři, všemožně jí dávaly najevo, že jsme s ní a ona nás za to odměňovala překrásnými úsměvy.

Kdykoli jsem přišla, To-seng se mi uklonila a poděkovala mi. „Nebýt tebe, má dcera by byla mrtvá,“ říkala, když nalévala pohankový čaj nebo mi nabízela nasolené sardinky, ale její oči říkaly něco jiného. Nevěděla, jakou roli jsem hrála v Ju-riině neštěstí, ale určitě měla podezření, že jsem neřekla všechno ani jí, ani mé matce.

Jak se zamilujeme?

(dřív)

Když jsme se Mi-dža a já poprvé setkaly, byly jsme doslova protiklady. Já jsem byla jako skály na našem ostrově – tvrdá, rozpraskaná, samá hrana, ale užitečná a nohama na zemi. Ona byla jako oblaka – plující, rozplývající se, která není možné chytit ani jim plně porozumět. I když jsme se obě staly henjo, už navždy zůstanu zemitá v tom smyslu, že jsem praktická a vždycky myslím na rodinu. Mi-dža byla víc jako moře – proměnlivá a občas bouřlivá. Pojilo mě pevné pouto s matkou, toužila jsem být jako ona a jít v jejích šlépějích; Mi-dža si na matku nepamatovala a zoufale jí scházel otec. Měla jsem lásku a úctu svých bratrů a sester, Mi-dža měla jen tetu a strýce, kterým na ní nezáleželo. Tvrdě jsem pracovala, nosila jsem vodu, bratříčka na zádech, dřela jsem na poli a sbírala uschlé koblihy na otop, ale Mi-dža dřela ještě víc, nejen na strýce a tetu, ale pracovala i na našich polích a na společných. Neuměla jsem číst ani psát. Mi-dža dokázala napsat své jméno a zapamatovala si několik japonských znaků. Ačkoli jsem se navenek jevila jako pevná skála, uvnitř mě často trápily obavy; ona se jevila jako prchavý obláček, ale zevnitř byla pevná jako bambusový stvol – schopná vydržet jakýkoli tlak a unést cokoli. Na Čedžu se říká: Kdo je šťastný ve třech letech, bude šťastný do osmdesátky. Věřila jsem, že je to pravda. Mi-dža ovšem často namítala: „Narodila jsem se v den, kdy nesvítilo slunce ani měsíc. Věděli snad moji rodiče, jak těžký budu mít život?“ Nemohly jsme být víc odlišné, ale přesto jsme si byly velmi blízké.

Jak se zamilujeme? Poprvé uvidíme manželův obličej o zásnubách, a to člověk netuší, jaké city v něm v průběhu let vzklíčí. V okamžiku, kdy z těla vyjde dítě, není to nejspíš láska, co k němu v prvním okamžiku cítíte. Lásku je nutné živit a pečovat o ni stejně, jako henjo pečují o mořská pole. V dojednaných sňatcích se mnoho žen do manželů rychle zamiluje. Některým to ale trvá roky. A jiné desítky let v manželství trpí osamělostí a smutkem, protože si nikdy nevytvořily vztah s tím, se kterým sdílejí matraci na spaní. A pokud jde o děti, každá žena zná strach a smutek. Radost je výjimečný luxus, který si můžeme dopřát jen málokdy, protože neštěstí se skrývá za každým rohem. Jak jiné je to u přátelství. Přátele nám nikdo nevybírá, jsme s nimi z vlastního rozhodnutí. Nejste spolu svázaní obřadem a povinností zplodit syna; spojují vás dohromady prožité chvíle. Jiskra, která přeskočí při prvním setkání. Sdílené slzy a smích. Tajemství bedlivě střežená, hýčkaná a chráněná. Zázrak, že někdo, kdo je úplně jiný, vás přesto chápe a rozumí vám jako nikdo jiný.

Mám v živé paměti den, kdy jsem poprvé uviděla Mi-džu. Nedávno mi bylo sedm. Vedla jsem šťastný a prostý život. Byli jsme chudí, ne víc a ne míň než naši sousedi. Vedle kuchyně jsme měli malou zahrádku, kde matka pěstovala ředkve, okurky, sezam, česnek, cibuli a papričky. Nekonečné moře vzbuzuje pocit nekonečné hojnosti, ale je to velice nespolehlivý zdroj jídla. Na ostrově není žádný přirozený přístav. Moře je velice kruté. Naši korejští králové už dávno zakazovali mužům jezdit rybařit a teď za Japonců měli rybáři dovolené jen vory s jediným sedátkem a plachtou. (Nebo mohli pracovat na velkých japonských rybářských lodích nebo v továrnách na zpracování ryb.) Mnoho obyvatel Čedžu spolkly vysoké vlny a silný vítr. Kdysi dávno se čedžuští muži potápěli, ale korejští vládci na ně uvalili tak vysoké daně, že nakonec předali řemeslo ženám, které platily daně nižší. Ukázalo se, že ženy pro tu práci mají vlohy. Ženy jako má matka jsou trpělivé. Ženy rozumějí utrpení. Ženy mají víc tělesného tuku, a proto lépe snášejí chlad. I tak ale bylo pro matku – a jakoukoli jinou ženu – obtížné připravit výživné jídlo pro celou rodinu z ježovek, mořských plžů a ušní. A navíc tihle tvorové nebyli k jídlu pro nás. Byli pro ty bohatší – nebo přinejmenším šťastnější – lidi na pevnině, v Japonsku, Číně nebo Sovětském svazu. Znamenalo to, že po většinu roku jsme byli živí o prosu, zelí a sladkých bramborách, které jsme si vypěstovali na našem suchém políčku. Za peníze, které matka vydělala potápěním, se kupovalo oblečení, platily se z nich opravy domu a cokoli dalšího, na co byla potřeba hotovost.

Společenskou nutností a povinností ženy vůči rodině bylo porodit syna, který bude pokračovatelem manželovy rodové linie. Ale každou rodinu na pobřeží Čedžu mnohem víc potěšilo narození dcery, protože ta bude rodinu živit. V tomto ohledu naše rodina nemohla mluvit o žádném velkém štěstí, protože jsme byly pod jednou střechou jen čtyři ženy: babička, matka, já a moje sestřička, které bylo v té době pouhých jedenáct měsíců a byla příliš malá, aby s něčím pomáhala. Ale i tak jednoho dne bude spolu se mnou pracovat, aby pomohla rodičům splatit dluhy, střádat, aby měli ve stáří kde žít, a přispívat na školné našich bratrů.

Toho slunného dne před osmi lety, kdy jsem se poprvé setkala s Mi-džou, otec zůstal jako obvykle doma, aby se postaral o moje malé sourozence. Matka a já jsme se vydaly na políčko plít. Vypadala jako meloun s nohama. Břicho se jí nadouvalo dítětem, již brzy mým třetím bratrem, a ohýbala záda pod tíhou zemědělského nářadí a hnojiva. Já jsem nesla košík s vodou na pití a obědem. Společně jsme šly olle. Ve vesnici jsou kamenná olle kolem domů dost vysoká, aby zdi zabránily nakukovat k sousedům. Za vesnicí ale sahají nejvýš do pasu. Každý kousek půdy je také obehnaný kamennou zídkou, což ani tak nesouvisí se snahou vymezit rodinný majetek jako spíš odclonit nemilosrdný vítr, který láme stvoly obilovin. Ať už slouží jakémukoli účelu, olle jsou postavené ze sopečných kamenů, které jsou tak velké, že každý museli usadit na místo nejméně dva z našich předků.

Právě jsme dorazily k našemu políčku, když se matka znenadání zastavila. Nečekala jsem to a vrazila jsem do ní. Bála jsem se, že jsme narazily na japonské vojáky, ale potom zakřičela: „Hej! Ty! Co tam děláš?“

Stoupla jsem si na špičky, abych viděla přes zeď, a spatřila jsem holčičku přikrčenou mezi našimi sladkými bramborami s rukama zabořenýma v hlíně. Čedžu je známé trojí hojností – větru, kamení a žen, ale také proslulo nedostatkem tří jiných věcí: žebráků, zlodějů a zamčených dveří. A tohle byla zlodějka! I z dálky jsem viděla, jak přemýšlí. Dírou ve zdi utéct nemohla, protože tak by se dostala na olle k nám. Vyskočila a rozeběhla se k protější straně políčka. Matka do mě dloubla a houkla: „Chyť ji!“

Upustila jsem košík a vystřelila po olle kolem políčka. Vběhla jsem na sousední, utíkala jsem přes něj, vylezla jsem na zídku a seskočila na druhou stranu. Jakmile jsem dorazila k další zídce, vylezla jsem na ni a ona pelášila pode mnou jako krysa. Dřív než si mě stačila všimnout, skočila jsem na ni a prala se s ní na zemi. Urputně se bránila, ale byla jsem silnější. Jakmile se mi ji podařilo chytit za zápěstí, uviděla jsem jí do obličeje. Zjevně nebyla od nás z vesnice, protože tam nikdo neměl tak světlou pleť. Jako kdyby celý život nevycházela z domu. Anebo byla hladový duch – duch, který nenachází klid, bloudí po zemi a škodí živým. Za jiných okolností bych nejspíš ztuhla hrůzou, ale tehdy mi srdce tlouklo až v krku. Lov. Kořist.

„Pusť mě,“ žadonila lítostivě japonsky. „Prosím, pusť mě.“

V tu chvíli jsem dostala strach. Všichni jsme museli kvůli kolonizátorům umět japonsky, ale tahle holka mluvila bez přízvuku. Co když jsem přišpendlila k zemi japonské děvče? A potom jsem si všimla slz, které jí stékaly až k uším. Co kdyby mě chytili, jak týrám japonskou holku?

Chystala jsem se ji pustit, když se nad námi ozval matčin hlas. „Přiveď mi ji.“

Vzhlédla jsem a uviděla matku, jak na nás shlíží z vedlejší zdi. Opatrně jsem se z holčiny zvedla, ale pořád jsem ji pevně držela za paži. Trhnutím jsem ji postavila a strkala ji před sebou. Ani nepípla a přelezla zídku. Jakmile jsme se obě octly na druhé straně, matka si zkoumavě a beze spěchu prohlédla od hlavy až po konečky prstů. Potom se zeptala: „Kdo jsi? Ke komu patříš?“

„Jmenuji se Han Mi-dža,“ odpověděla a otřela si slzy hřbety rukou. „Žiju se strýcem a tetou v Sutdongu v Hado.“

Matka syčivě vtáhla vzduch mezi zuby. „Myslím, že znám tvou rodinu. Ty musíš být dcera Han Kil-hoa.“

Mi-dža přikývla.

Matka mlčela. Viděla jsem na ní, že je rozzlobená, ale neměla jsem tušení, proč. Konečně promluvila. „Tak mluv. Pověz, proč jsi kradla na našem poli.“

Z Mi-džiných úst se vyřinul proud slov. „Má matka zemřela, když jsem z ní vyšla. Můj otec zemřel před dvěma měsíci. Puklo mu srdce. Teď žiju u tetičky I-ok a strýce Him-čchana a…“

„Oni ti nedávají jíst,“ přerušila ji matka. „Chápu, proč…“

V Mi-džině tvářičce se objevil vzdor. „Můj otec nebyl zrádce. Pracoval pro Japonce v Čedžu, ale to neznamená, že…“

Matka ji uťala oblíbeným rčením „Když zasadíš červené boby, sklidíš červené boby.“ Znamenalo to, že povaha a chování dítěte je takové, jaké mu dali do vínku rodiče. „Kolaboranty nemá nikdo rád,“ řekla matka věcně. „Všichni ze sedmi vesnic Hado byli zahanbeni tím, jaký si tvá matka a otec vybrali život. A to tvoje jméno. Mi-dža. Je tak japonské.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ostrov žen moře.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.