A přiveď zpět naše roztroušené…

Vyšlo také v tištěné verzi

Vyrobeno pro společnost Palmknihy – eReading

František R. Kraus

A přiveď zpět naše roztroušené… – e-kniha

Copyright © Cattacan, 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

František R. Kraus

A přiveď zpět naše roztroušené…

Vydání této knihy bylo uskutečněno za finanční podpory
Ministerstva kultury ČR, Státního fondu kultury ČR
a Nadačního fondu obětem holocaustu.

Nakladatelství děkuje za odbornou lektoraci a cenné připomínky panu Vojtěchu Blodigovi a Petru Brodovi.

© František R. Kraus, 1946, dědicové, 2021

Úvod © Tomáš Kraus, 2021

Doslov © Vladislav Dudák, 2021

Ilustrace © Ivan Bukovský, 2021

Studie Terezín 2941–1945 © Vojtěch Blodig, 2021

Plánek terezínského ghetta (podklady) © Miroslav Veselý, Petr Osvald, 2021

Legenda k plánku terezínského ghetta (redakčně doplněna) © Vojtěch Blodig, 2021

Slovníček a poznámkový aparát © Alice Dudáková, Vladislav Dudák, 2021
Odborná spolupráce © David Kraus a Tomáš Kraus, 2021

Vydal © Cattacan, s. r. o., 2021

ISBN 978-80-88349-24-2

Souborné literární dílo Františka R. Krause

Svazek druhý

Úvodní slovo

A přiveď zpět naše roztroušené ze středu národů,
a naše rozptýlené shromáždi od končin země!
Uveď nás v Sion, v město Své svaté, s plesáním,
v Jeruzalém, svatyni Svou, v radosti věčné!

Modlitba Avinu Malkeinu, Otče náš, Králi náš, je součástí liturgie deseti dnů pokání, nejvýznamnějších židovských svátků, které začínají Novým rokem – Roš hašana – a vrcholí Dnem smíření – Jom kipur. Uvedené čtyřverší je jednou z klíčových pasáží této modlitby, nejen proto, že odkazuje na Izajášovo proroctví (Iz. 11:12). To předpovídá, že Hospodin opět shromáždí svůj lid v Zemi zaslíbené, poté, co byl rozprášen do všech koutů světa.

Izajášovo proroctví vzniklo patrně v 7. století př. n. l., modlitba Avinu Malkeinu asi o tisíc let později. Předtím i potom čelil židovský lid mnoha útrapám, obstrukcím, šikaně a vyhánění z vlastní země. Ale nikdy nebyla zkáza tak masivní a totální jako ve století dvacátém, v době šoa, v době, které říkáme holokaust.

V prvním svazku souborného díla Františka R. Krause vydávaném nakladatelstvím Cattacan, nazvaném Povídky ze Svrabové čtvrti, jsme chtěli čtenáři přiblížit svět zaniklé, zejména
židovské Prahy. Ve druhém svazku bychom se rádi pokusili o něco trochu jiného. Chtěli bychom přivést zpět lidi, kteří se ocitli – ne vlastní vinou – v soukolí dějinných událostí, ze kterého nebylo úniku. Snažíme se alespoň na chvíli oživit všechny ty, jež autor poznal na své strastiplné pouti a na něž svět už dávno zapomněl. V něčem jsou si oba svazky dost podobné; první vykresluje lidské osudy v topografických, někdy až idylických, jindy syrově nelítostných kulisách „světa včerejška“, druhý chce svědecky přiblížit příběhy obdobných protagonistů, tentokrát v tragické době všemu se vymykající, která stále není příliš dávná. A i zde máme velkou výhodu – literární dílo je nesmírně bohaté, jak jazykově, tak faktograficky, takže nám jednotlivé postavy a situace, ve kterých se ocitají, zcela plasticky vyrůstají před očima.

A přiveď zpět naše roztroušené není jen modlitba, jakkoli důležitá a inspirující – ostatně autor měl její český překlad z pera Mořice Krause v modlitební knize z roku 1903 často před očima a z ní odvodil název své druhé literární reportáže. Je to také výzva. Je to pomník umučeným, vlastně několik desítek pomníčků. A pokud v té modlitbě a výzvě slyšíme ozvěny raného sionismu, není to jistě náhoda.

Tomáš Kraus

I
Praha

Neviditelná pouta

Včerejší den byl nadmíru rušný, rušná byla i noc. Rozhlasový přijímač stále člověka zaměstnával. „Musím brzy ráno ven, na ulici!“

Bylo zima v ten březnový den, kdy člověk odešel dříve z domova, i když byl bez práce. „Musím se podívat ven, na periferii, až to přijede!“

Praha byla rozkmitána vzrušením. Čekalo se na ně, na Huny, kteří prý brzy zrána překročili okousané hranice a hrnuli se k srdci Čech.

Chci k Invalidovně. Tam však se již nedostanu. První auta potkávám na Příkopech. Nic zázračného! Tedy skutečně ten „cirkus plechový“, jak to kdysi nazývali Poláci?

Mají sníh na plachtách, zkoumám materiál, je to náhražka, ale stačí.

Příkopy jsou ve varu. Lid se zastavuje. Ne, aby volal „síg hajl“, ale aby plival po autech, zvedl pěst a hlasitě jim křikl do tváře: „Přijde den! Ale náš!“

Nehnuli se na svých vysokých vozech. Věděli, že zde jsou neprávem.

Kolona stála, nemohla dál. U Můstku se plivalo již intenzivněji. A intenzivněji volalo. Lid se nebál. Hunové na vozech blbě civěli dolů. Helma a opět helma. A trému jsem mohl pozorovat též.

Pražští Němci – bylo jich tehdy ještě málo – ti byli na roztrhání. Ten, o kterém jsi před tím dobře věděl, že je pokojným demokratem, ten dnes vylezl na vůz Weltenbefreierů, okrašloval si je a bavil se s nimi. A Němky? Ty je líbaly. Brečely při tom. Radostí! Sedly si jim na klín a nejraději by byly s nimi zmizely uvnitř nákladních vozů, za plachtami.

Lid plival a skousl zuby.

Patnáctého března roku tisíc devět set třicet devět.

Praha zaplakala.

Byl to nový puch, jejich směs do vozů. Dodnes ho cítím a čpí mi v nose. Teprve šest let později, když jsem v Blechhammeru^1 u Osvětimi proplaval latríny, prolezl kanál s fekáliemi a boural šest hodin v noci prasklou zeď úlomkem šrapnelu, jsem poprvé opět cítil pravý benzin: ruské tanky mě přijaly a vzaly s sebou.

Tehdy mě to osvěžilo.

U Koruny byl nejhustější dav. Před Ambassadorem stála čestná stráž. Bydlil tady velící generál vpochodující armády. Vpravo a vlevo od vchodu stráž v ubohých stejnokrojích, jeden chlapeček na pravé straně zakrnělý, ušoupaný. Něco mně zde ne-
souhlasilo.

Praha sem a tam vyvěsila rudý prapor se znakem Čingischána, syna to Jesügajova.

Čingischán – lépe Temüdžín, zaslal tehdy do Prahy svůj předvoj. ON sám měl přijet později.

Pražské kasárny byly obsazeny za několik hodin. Henleinovci vypracovali plány kasáren, skladišť a ostatních vojenských středisek a zaslali je již v roce 1936 do Berlína. Tam byly rozmnoženy a uschovány pro dnešní den, který byl předem zaregistrován v programu.

Praha se zachvěla.

Někde nešlo odevzdání tak lehce. Český voják neustoupil rychle. Ale proti násilí bylo vše marné.

Do Prahy vjeli Prusové.

Pouta byla ukována, i když byla tehdy ještě neviditelná.

Zatýkalo se. Legionáři, sokolové, studenti, politikové, partajníci, socialisté, komunisté a Židé.

Život se pomalu stal nesnesitelný.

Petschkové prodali Bredovskou^2 již dříve. Veškeré tyto transakce hlásil jak Urzidil,3 tak později von Gregory^4 a dr. Vorliczek^5 zavčas Berlínu. Berlín tedy věděl, kde v Praze otevře sídlo Gestapa: tam, kde se to nejlépe hodí, kde jsou nejmodernější podzemní trezory vyhovující nejlépe dle předepsaných norem pro mučírny; tam, kde pod zemí tečou neviditelné řeky, tam, kde jsou sklepení vedoucí do hlubin země, v té budově, kterou si Petschek vystavěl jako moderní pevnost 20. století – ovšem na cizozemské penízky, na dolary, poundy, švýcarské frantíky, eventuálně holandské zlaťáky, nikoliv pro orgie fízlů, gestapáků, černých esesmanských ďáblů a asesorů v monoklech.

V Bredovské stála již stráž. Dva esesmani jako hrom, vybraní chlapíci, dvoumetroví, v černém a s černou helmou – stáli zde rozkročeni vlevo a vpravo od vchodu do Bankovního domu „Petschek“, jak kdysi skromně oznamoval tento pán v Prager Tagblattu^6 svým prestižním inzerátem s bílým místem kol dokola na půl stránkách listu. Ale i Národní listy a ostatní časopisy inzerát mívaly na Nový rok a o jiných svátcích…

Puška leží na pravém rameni, dole na rukávě se skví na černobílém pásku „Leibstandarte des Führers“,7 tak zde stojí nepohnutě symbol naší doby… Ve vídeňském hradě jsem je za Franze Josefa vídával vždy všude stát, tyto chlapy jako hory, jenže byli vlídnější, nevycházel z nich takový chlad a člověka nemrazilo, když je viděl; naopak byli světlí, bílí a červení, veselí. Toto jsou chmurné postavy německé luteránské zašlé doby, který věk? Středověk?

A ty helmy! Ano, na přilbu si potrpěli. Helma hrála přece také u Richarda Wagnera rozhodující úlohu: Lohengrin ji měl, Telramund, král Jindřich, měl ji Wotan a Rienzi, nosil ji Parsifal… A Friedrich II., kterému říkají Veliký, založil již v roce 1770^8 gardu dvoumetrových habánů, kteří civěli dnem i nocí před vraty postupimského Sanssouci. Tedy tradice? Snobismus?

Nikoliv! Vnucení obdivu, vnucení strachu: Já jsem pán světa, podívej se, malinký občánku, toto jest symbol Mé moci, tento obrovský hromotluk. A taková je i moje Říše, do které patříš. Toto jest naše kultura, kterou nelze jen obdivovat, toto jest ukováno na věky věků, nelze tím hnout, jako nelze hnout tímto esesmanem před branou Pečkárny, jako nelze hnout režimem, který přináší štěstí a blahobyt německému národu a potom – budou-li poslušní a nebudou-li rušit vývoj – i ostatním národům Evropy.

Ovšem, rušit vývoj: hloupost a nesmysl! Ani přemýšlet o tom nemůžeš, vždyť je to bezvýsledné. My jsme zde a my zde zůstaneme! V Říši, v Sudetech, a i u vás v Praze, v Čechách a na Moravě! Tento Wehrmann in Eisen, jestli jste jej znali, stál v letech 1914–1918 na dvoře Německého domu na Příkopech a sem vodili přiblblí profesoři své ovečky z pražských středních a jiných škol, aby tam každý z žáků zatloukl jeden hřebík, který stál korunku. Tento, tenkrát ještě dřevěný Machnov^9 nyní za vlády Čingischána oživl. Dnes nestojí na dvoře, dnes stojí venku, aby ho každý mohl vidět a aby každý poznal, jaká je to moc!

Zelené antony z Bartolomějské sem již svážely. Ale i jejich vozy, které kdysi vjížděly do bran berlínského Polizeigefängnisu, které stály v Uhlandstrasse a jinde, ty dirigovali na Prahu, aby zde obstarávaly spojku mezi Pankrácí a Bredovskou.

Celou Bredovskou ulicí až po Panskou a Vrchlického sady vanul již jiný vítr.

Ale jinak velmi usměvavý pan presseattaché von Gregory, který ještě před půl rokem přisliboval spolupráci s demokratickým tiskem, připravoval půdu pro svého kolegu, pana Wolframa von Wolmara^10 – pressechefa, odchovance Dietricha.11

V Panské již namalovali obrovskou tabuli, zde byl jejich časopis Der Neue Tag.12 Jiné články, jiné obrázky, než jaké míval starý Tagblatt, zavanul sem jiný vzduch. Někteří novináři se pouze otočili o 180 stupňů, Židé byli zatčeni, do Prahy přišlo mnoho Gestapa a Kripa,13 vojsko se doplňovalo a každá domovnice věděla přesně, koho má v domě, kdo byl komunistou, socanem, Židem, i kdo má doma pětilampovku.

Někde počaly intriky.

V Josefovské zařídili centrálu pro podchycení Židů, tvořil se Zentralamt für jüdische Auswanderung^14 ve Střešovicích, vědělo se o každém a každý musel být prozkoumán až na kost.

Rentgenové oči! Nelze se zahalit v roucho ilegality, život v rodině a „ve svém“ přestává, zavádí se jako v Prusku:

Pořádek a disciplína se štechšritem, hodně hlučných pochodů, v neděli lepší oběd, pracovat, pracovat! Jednou za týden do divadla nebo kina, kde vidíš to, co já chci.

Začínají sbírky na ulicích, sbírá se to i ono, odpadky od toho a onoho…

Poslyš, bratře: Nebude opět válka?

Totiž, abys tomu rozuměl. Oni tam u nich to mají horší: nesmějí pracovat, nesmějí studovat, nesmějí do obchodů, jen odpoledne od dvou do tří, nesmějí do kavárny nebo divadla, muzea, kina a tančit, kostely jim zapálili, na ulici se smějí pohybovat jen od osmi ráno do osmi večer, nesmějí sedět v parku, nesmějí za město, nesmějí se v létě koupat, v zimě bruslit nebo lyžařit, musí se stále hlásit, že ještě nezemřeli, a na srdci nosí přišitu žlutou Davidovou hvězdu, v jejímž středu je vepsáno: „Jude“!15

1 Blechhammer – pracovní a koncentrační tábor; pobočný tábor (depandance) Osvětimi. Více viz pozn. č. 1 na str. 182.

2 Bredovská ulice, dnes Politických vězňů – v daném kontextu autor míní Petschkův palác, který v ní stojí.

3 Zmínka o pražském německy píšícím židovském spisovateli Johannesu Urzidilovi (1896–1970) v tomto kontextu je omylem. J. Urzidil pracoval jako tiskový rada na německém velvyslanectví od roku 1921 do října 1933, kdy byl uvolněn ze svých povinností, a v roce 1944 byl propuštěn. Žádné majetkové transakce Petschků do Berlína nemohl hlásit.

4 Karl Alex von Gregory (1899–1944) – tiskový atašé na německém velvyslanectví, v letech 1939–1942 vedoucí kulturně-politického oddělení úřadu říšského protektora. Padl v boji s Rudou armádou při obléhání Bukurešti.

5 JUDr. Camillo Vorliczek (Worliczek; 1892–1951) – profesor národního hospodářství a statistiky na Německé vysoké škole technické v Brně. Výnosem říšského protektora v lednu 1940 byl ustanoven komisařským správcem Mendelovy univerzity.

6 Prager Tagblatt – německy psaný deník. Vycházel v letech 1877–1939.

7 Leibstandarte des Führers, správně Leibstandarte Adolf Hitler – německá vojenská jednotka založená v roce 1933 pro ochranu Adolfa Hitlera a jeho soukmenovců. Součást Waffen-SS. Na začátku války měla podobu motorizovaného pluku, v říjnu 1942 se stala divizí pancéřových granátníků a o rok později tankovou divizí SS. Účastnila se obsazení Sudet i okupace zbytku Čech a Moravy.

8 Ve skutečnosti tuto tradici založil o více než třicet let dříve otec Fridricha II. Velkého Fridrich Vilém I.

9 Fedor Machnov – „ruský obr“; tehdy nejvyšší člověk světa (268 centimetrů). Při svém turné navštívil mj. i Prahu (5. 5. 1911).

10 Wolfgang Wolfram von Wolmar (1910–1987) – vedoucí skupiny „Tisk“, která byla součástí vedení kulturně-politického oddělení úřadu říšského protektora. Po skončení války pracoval v SRN jako novinář.

11 Otto Dietrich (1897–1952) – německý novinář, funkcionář SS, „šéf říšského tisku“, důvěrník Adolfa Hitlera. V norimberském procesu byl odsouzen k sedmi letům vězení, v roce 1950 byl propuštěn.

12 Der Neue Tag – německy psané noviny, za okupace vydávané i v Čechách.

13 Kripo, též KRIPO, Kriminalpolizei – německá kriminální policie.

14 Zentralamt für jüdische Auswanderung, Centrální úřad pro vystěhování Židů, správně Zentralstelle für jüdische Auswanderung, Ústředna pro židovské vystěhovalectví – úřad, vytvořený SS v červenci 1939 Adolfem Eichmannem z příkazu říšského protektora von Neuratha podle vídeňského vzoru. Zajišťoval deportace do koncentračních táborů, posléze všechny záležitosti týkající se protektorátních Židů. Existoval až do května 1945. (Viz autorovu povídku U hrobu vysokého rabína v knize Povídky ze Svrabové čtvrti.)

15 Viz též povídku Hvězda v autorově knize Povídky ze Svrabové čtvrti.

Attila, král Hunů, na dosah

Sársko, Rakousko, české pohraničí a 15. březen 1939. Šlo to tenkrát za sebou jako na rozkaz. Attila tehdy počítal takto: Po Mnichově drží se s velkou námahou zkonstruovaný versailleský útvar ještě půl roku nad vodou, pak se rozpadá. A tu přichází český státní prezident Hácha v březnu 1939 ke mně a prosí mne, abych také území Čechů vzal pod ochranu Říše. Dne 15. března 1939 vpochoduje německá branná moc do Čech a Moravy a o den později tvoří se protektorát. Takto jsem v březnu 1939 pouze obnovil staré poměry k dobru národů obývajících tento prostor.

A brzy nato jest již Attila v Praze a na hradě českých králů. Němečtí studenti a soukmenovci jdou na Hrad, aby pozdravili svého boha, aby viděli ono nadlidské stvoření, kterých se v dějinách vyskytuje poskrovnu.

Není jich mnoho, ale o to více jsou slyšet. „Wir grüssen unsern Führer!“ tak huláká zde dole pod okny sbor. Ženy hlavně skandují: „Lieber Führer, sei so nett, zeig Dich mal am Fensterbrett!“ Ano, to je jejich způsob a reportér, který již nosí neviditelná pouta, mísí se mezi „lid“. Žene jej sem touha, touha nepopsatelná, touha vyvěrající napolo z popudu novinářského ďábla, který mu sedí v krvi. Ba možno říci hlavně z tepu srdce, ke zdi přimáčknutého, a tak hnusně pošlapaného a poplivaného člověka dobré vůle.

Všude policie, všude SS a Sicherheitspolizei,1 reportér – a to i v zemi černých košil – ještě neviděl tolik dalekosáhlých opatření. Otevírá se okno nahoře. U něho stojí On, Attila sám. Zvedá pravici. Reportér nerozeznává přesně rysy – směje se, nebo se mračí? Jaký má výraz v obličeji? Parteigenossen řádí. Není jich zde mnoho na rampě… český člověk všechno toto ignoruje… a věř, bratře, že ty sem nepatříš! Děláš jen „Volk“ a tím zvětšuješ počet nadšenců. Ale musel jsem, musel. Je to jakási grünspanovská touha,2 která mě sem hnala, tlačila, nutila.

Postavu tam nahoře bylo vidět snad jen několik vteřin. Když přece jenom sahá reportér do kapsy sněhem poprášeného pláště, postava nahoře zmizela… a henleinovci stále řvali. Srdce tluče rychleji, nevidím již kolem sebe nic než červené rotující kruhy, tápu ve tmě… a zanedlouho jsem v Nerudově ulici, na Malostranském náměstí a ženu se větrem bičovaným Karlovým mostem na Staré Město.

U hrobu rabína Löwa končil jsem tenkrát ten březnový den třicátého devátého roku. Tam jsem hledal pravdu, tam jsem seděl do soumraku…3

Zameškáno? Promeškáno?

„Ne! Nikoliv!“ Slyším z hlubin staré a sty kamínky pokryté hrobky. „Přijde den! Budou oběti, velké, tisíce, ba miliony… ale vyčkej! Nezmeškal jsi! Musí to tak být. Je to vývoj. Teprve začátek, nikoliv konec.“

Síla vystupuje ze země, síla půdy; jdu k domovu, vím, že musím trpět, že jsem obdržel úkol, který musí být vykonán. Vytrpět, vidět žal a bol kolem sebe, avšak vidět také pád všeho zla a zůstat svědkem, svědkem pro zítřek, pro lepší zítřek nás všech na této božské zemi.

1 Sicherheitspolizei, SiPo, Sipo, Bezpečnostní policie – elitní policejní složka založená v roce 1919 a používaná k potlačování demonstrací a dalších bezpečnostních rizik. V roce 1939 reorganizována Himmlerem.

2 Grünspanovská touha – metaforické vyjádření touhy po odplatě vůči Němcům. Podle atentátníka Herschela Grünspana (Grynszpana) (1921–1942 až 1945), polsko-židovského uprchlíka, který 7. listopadu 1938 spáchal na německém velvyslanectví v Paříži atentát na německého diplomata, člena SA, Ernsta vom Ratha. Atentát se stal záminkou pro „křišťálovou noc“, antisemitský pogrom v Německu v noci z 9. na 10. listopadu 1938.

3 Viz též povídku U hrobu vysokého rabína v autorově knize Povídky ze Svrabové čtvrti, nakl. Cattacan.

Občánku, co teď?

Doba pokročila. Člověk nevěděl kudy kam. Bude lépe? Myslím, že nikoli! Poslechni si, co říkal Čingischán dnes ve Sportovním paláci: „S tuctem to započalo, bylo jich sto, poté tisíc, později deset tisíc a pak první milion, posléze druhý a třetí a čtvrtý milion… kolik milionů měl kolem sebe Čingischán? A tak jsme vyrostli ve stálé válce proti tisíci odpůrců, útoků a násilností.“ Ano, bratře, roste ta nemoc, šíří se, necítíš puch toho moru? A co ty, co podnikneš? Víš přece, co tě zde čeká! „Vím bratře, vím, ale mám starou mámu, ženu, syna, tátu… tedy myslíš všechno nechat plavat a jít? Kam a kudy?“

Čingischán chrání neutralitu Dánska a Norska, o deset hodin prý přišel dříve do Skandinávie než Albion. Chválí se. Sám sebe.

A co bude s Francií, Holandskem, Belgií, co s Evropou?

Vše padne, i ty, tvoje rodina, boří se svět!

Proč by se bořil? Ne, ne! Jen pro tebe bratře, pro člena společnosti prokletých. Ostatní chtějí a budou žít. A lépe než dříve!

Tón tomu udává Čingischán, který stále před sebou nosí plakát Ernsta Moritze Arndta^1 o srdci Evropy: „třetí říše, uvnitř jednotna a navenek vyzbrojena, jest první a nejšťastnější zemí Evropy, je to srdce zemědílu. Kol srdce si vystaví ochranu z ocele a ze všech zemí k němu přitéká jen dobré a osvěžující. Práce vždy vedle požitku, zbraň vedle radosti!“

Evropa zešílela.

Pryč, pryč! Do vlaku se dostaneš. Kam jedeš?

Dívám se z okna. Jsem bez zavazadel. Všechno jsem tam nechal. I literaturu, která mne těšila, práci celého života. Jsi zbabělý? Ne, chci žít a dle možnosti pomoci. Komu? Všem!

Jedu českou krajinou. Nic se zde venku nezměnilo. Pole, luka, lesy, potůčky, stavení, děti si hrají na návsi, husy stále ještě jako za mých dětských let se pasou podél zelené stráně. Uhlířské Janovice… tam jsem byl šťastný. Tenkrát jsem nevěděl, že základy „mého“ světa se takto rozpadnou… ale tady venku, jak se divám z okna vagonu, všechno je stejné jako tenkrát před mnoha a mnoha lety.

Rumpata – tumbata, rumpata – tumbata… vláček tě unáší do neznáma.

Nic se nezměnilo? Co ten cizí voják vedle v oddělení?

Ten mne neruší!

A co vojenský vlak, který jede proti?

Kanóny, materiál, mužstvo, Čingischánovy oddíly jedou někam na frontu. Tedy již se ve světě vraždí. Nejde to však zcela lehce. Je odpor.

A kde přistanu já? Uvidím ještě jednou v životě Prahu? Moje město, můj malý Ryneček s kašnou, Karlovku, Husovku a kostel u sv. Jakuba? Stýská se mi, a jsem teprve hodinu pryč. Jak bude později?

I když sem a tam ti někdo naznačil, že Praha není tvá, že ty do ní nepatříš…

Je má! Narodil jsem se v ní a je mojí největší láskou.

A právo na ni? Dal mi je Bůh!

Stvořil-li tě, věděl proč. Musíš vykonat své. Účel má život každého, tvůj, můj, zvířete, květiny…

Ale krysy, ty jsou k ničemu!

I ony musí být!

A tak i Čingischán musel přijít, musel přijít, ano, musel.

I jeho zrození nedaleko Lince mělo svůj účel.

Rumpata – tumbata, rumpata – tumbata. Jak je krásná píseň vlaku!

Jako dítě jsem vždy chtěl sedět nebo stát u okna a dívat se z vlaku ven, do kraje, do světa, do panorámy, jaké bývaly na Národní třídě a v Nekázance, kde se sedělo na pěti polštářích a koukalo do osvětleného otvoru, kde se vždy ukázal obrázek. Byl tak plastický! A pokaždé zazvonil zvonek. Bylo tam tak krásné ticho, v panorámě… Každý pátek měli jiný program: Paříž, Mekka, Švédsko… tak jsem tehdy cestoval světem. U pokladny vpředu seděla stará dáma a pletla. Měla skřipec a byla přísná. U okna ve vlaku jsem vždy stál, díval se, slyšel melodii kol a zpíval jsem s sebou, minuty, hodiny, bez únavy… mládí… mládí…

A dnes jedu opět do světa. Utíkám před časem. Kam? Nebude tam také?

Stojíme. Mám hlad. Sahám do kapsy pro chléb.

Kolín. Vždyť právě odtud jsem jezdíval k babičce do Uhlířských Janovic. Zde se přestupovalo. Nemám i dnes přestoupit do Janovic?

Babičky i dědy již není, teta Anna je v Polsku, ostatní roztroušeni po světě. Mám tam jen dva hroby.

Jedeme dále. Usínám.

„Jízdenky bych prosil!“ Ukazuji. Mám také doklady, ovšemže falešné.

Nelekám se. Jsem odhodlán.

Jsem Adam Krüger, narozený 14. října 1913 v Liberci, zaměstnán na Reichsbahnu a jedu do Mohelnic. Úředně.

Pardubice. Čekáme. Procházím se na nádraží.

Adam Krüger.

Česká Třebová. Přestupuji. Adam Krüger ví, kam chce. Zábřeh. Dostanu se dále. Autem pana Dworschaka. Jede do Mohelnice. A přes Olomouc a Hranice do Moravské Ostravy.

Zde jede auto firmy Schránil do Těšína. Dostanu se na Slovensko, dostanu.

Po nocích se chodilo pěšky a šťastně, bez zastávky, bez incidentu.

A Salzberger bácsi dobře vše zařídil.

Anatol Lakatos mne neopustil. Až ve Fiľakovu.

Tam jsem zůstal sám.

„Bydlí zde někde lékař Roth?“

Chyba. Takovouto otázku jsem neměl nikdy a nikomu pokládat.

Byl to Országh, vedoucí gardistů. Byl jsem mu podezřelý. Chce mne zatáhnout na radnici, za kostelem. Bráním se. Volá o posilu a o pomoc.

Probudil jsem se tenkrát v srpnu 1940 ve vězení policejní stanice.

Za dva dny mne odevzdali Hunům. Kudy se jelo, nevím. V zavřeném voze pohromadě s podezřelým cikánem, který měl hnusný lupus v obličeji. I nos byl užrán. Bez jídla a bez vody. Cikán se stále jen po mně díval. Oči, a nic než oči. Na záchod nás nepustili.

Proč mne zavlekli na Rossauer Lände, do Vídně na Liesl^2, to dodnes nevím.

Pouta byla ukována.

Nyní již byla viditelná.

1 Ernst Moritz (Mořic) Arndt (1767–1860) – německý historik a básník; profesor na univerzitě v Greifswaldu a v Bonnu, v roce 1848 poslanec Německého národního shromáždění. Nosil prý plakát o „srdci Evropy“, pokládal si otázku, co je to německý národ.

2 Liesl, Liesel – lidový název pro vídeňské policejní zadržovací středisko (vězení) v rozsáhlé policejní budově Rosauer Lände zvané podle stejnojmenné ulice (původně Elisabethpromenade – z čehož vznikl zkomolením název Liesel).

II
Terezín

Z uliček a nocí ghetta

Ghetto 20. století: středověké město obe hnané neviditelnými mřížemi, s vířícím prachem ve svých smrdutých uličkách… ve vzduchu, v němž stále cítíš latríny a výpary starých lidí, dezinfekci, plyn na hubení milionů vší, blech a štěnic, čpí to zde tak strašně, až oči slzí. Slzí však více nad tou hroznou bídou a nad smrtí těch tisíců z hladu a touhy po svých utracených milých… Město temné, šedé, město krkolomného dláždění a nasládlého puchu po čerstvých lidských mrtvolách v každé umrlčí komoře, v každém na spadnutí vyhlížejícím domě plno špíny a hnusu, kde se babičky tísní po zemi a kufrech, kde po třípatrových kavalcích lezou starci jak opice, všude máš v nose puch z výkalů ubohých nemocných, hygiena 20. století…

Za to všechno nemůžeme my, není to vysvědčením naší kultury, je to přesvědčující výkaz a účet pro to, co oni tam na druhé straně s námi zamýšlejí, a současně spis obžalovávající celé lidstvo, že k něčemu takovému mohlo vůbec dojít.

Potkáváš-li v zaprášených uličkách, do kterých nikdy nevnikne ani paprsek slunce, jen starce šťourající se v odpadcích a nahromaděném bahně po kousku jídla, potkáš-li zde kolem polední hodiny pouze spěchající vyzáblé postavy v hadrech a napolo bosé, ověšené nezbytnými hrnéčky, hrnci a nádobami, a mezi ně se mísí pohřební vozy tažené lidskými koňmi… Na těch vozech, dodaných sem ze všech končin státu, jakmile tam byly Němci zrušeny náboženské obce, na těch vozech vozíme onu vodovou polévku, ony kroupy pokryté fialovým strupem, chléb a brambory. „Židovské pohřební bratrstvo v Napajedlech“– skví se ještě nápis na voze, ze kterého jsme sundali dnešní oběd pro Jégrovku,1 a již zde stojí kol dokola starci, babičky a dědové, aby čekali na zbytky, žebroní o trochu polévky. Obracejí se na nás, na mladší pracující. Jsou to ponejvíce lidé z Německa, které je vyhostilo, obralo o poslední, a slíbilo, že jedou do Alterssanatorium Theresienstadt,2 kde si budou žít, zaopatřeni vším nejlepším. A jak to skončilo: týráním, hladověním a opětným vyhoštěním, Alters-
transport za Alterstransportem šel odtud, z Terezína, do Polska, do Osvětimi, přímo z vlaku pod plynovou sprchu a do pece. Tam bylo všemu konec; pokud ovšem nezůstala již babička na marodce, a tím v márnici terezínského ghetta, a když nebyla vhozena její mrtvola do krematoria poblíž Bohušovic. Do krematoria, které si musili Židé sami pro sebe vystavět, když stavěli dráhu Bohušovice–Terezín, kanalizaci a mnoho jiných galejnických prací.

„Nimmt der Herr seine Suppe,“ tak se obracejí tito chudáčci na nás, kteří stojíme ve frontě na „oběd“. Ponejvíce jsou to ženy, neboť starci byli již po několika týdnech odvezeni do Zentralleichenkammer.3

Máš slzy v očích. Vidíš před sebou vlastní žebronící mámu, která hladem sotva stojí na nohou, ale která, přesto, že nemá již lidské podoby, přece jenom nosí ještě pásku ve vlasech. Tyto pásky jsou těmto starým utýraným mámám snad poslední připomínkou jejich bývalého života. Rezignovaně stojí a trpělivě čekají. A dáváme jim někdy i nějaký ten brambor ve slupce, neboť výjevy u loupáren jsou otřesné a nechceme, aby se tu starci a stařeny prali a tloukli v haldách zapáchajících bramborových a tuřínových slupek… Bývalý velkoprůmyslník hrozí holí a už jsou v sobě; právalo se to tam na dvoře Sudet,4 až se chudáčci váleli v odpadcích a krváceli z nosů i hlav…

Vezou se mrtvoly k ústřední umrlčí komoře v šancích poblíž Bohušovické brány. Na dvoukolových vozících je táhnou muži v bílém oděvu se žlutou hvězdou na prsou ulicemi, vozíčky jsou naplněny a napěchovány mrtvolami, pokrytými pouze starými pokrývkami. Jak se pod nimi povadlé maso tak prapodivně houpalo, kolem jsou děcka… Z udivených očí je možno již dnes číst porozumění všemu tomu zde. Jsou předčasně zestárlá, vědí, že na konci této pouti je smrt, vědí, že hlodá hlad na všech koncích města, že táta vozí mrtvoly nebo vybírá latríny, máma že ošetřuje v marodkách poskvrněné nemocné, vědí, že babička odjela do Polska a že půjdou transporty… že se pojede zase dále. Žid nesmí mít klid, musí být stále v napětí, ve strachu, musí být podlamována jeho životní schopnost, nesmí mít ani té nejmenší radosti, je to podtvor, a nadčlověk Germán byl povolán prozřetelností, aby tady vykonával trest za prastaré hříchy, napáchané za tisíciletí…

1 Jégrovka, Jägrovka, Myslivecká kasárna – kasárna v terezínském ghettu. Více viz legendu k plánku terezínského ghetta (č. 30, str. 278).

2 Alterssanatorium Theresienstadt, Sanatorium pro seniory Terezín, též Bad Theresienstadt, Lázně Terezín – propagandistický název terezínského ghetta rozšiřovaný mezi Židy určenými k transportu. Viz též pozn. č. 1 na str. 73 (Altersparadís Terezín).

3 Zentralleichenkammer, Ústřední umrlčí komora, správněji Zentrale Leichenhalle, Ústřední márnice. – Centrální márnice v ghettu. Více viz legendu k plánku terezínského ghetta (č. 34, str. 279).

4 Sudety, Sudetská kasárna – kasárna v terezínském ghettu. Více viz legendu k plánku terezínského ghetta (č. 32, str. 278).

První popravy v novém ghettu

Byli jsme ještě kasernováni: muži v Sudetech, ženy v Drážďanech,1 později také v Hamburku.2 Venku, za touto zdí, tam ještě žilo pokojné obyvatelstvo někdejšího posádkového městečka. Všude u bran protektorátní četnictvo, ve dne, v noci. A židovská policie, podřadná, jen tak mimochodem. U nás v Sudetech měli rovněž kriminál, a jak těžký, při vodě a chlebu. Provinění? Stačilo být dopaden esesmanem nebo četníkem při kouření, při tajném černém dopise domů. A když sem přišel denně Bergel^3 a Seidl,4 mučení začalo. Bylo jich zde mnoho, nemohli jsme k nim. Jedině náš profous, ten se odvážil vpašovat psaníčko, kus chleba, šálek krup.

Je noc. Ležíme na podlaze na třiasedmdesátce. Přichází rozkaz od pracáku: třicet mužů na noční Erdarbeiten. Je asi dvanáct hodin. Proč nás teď o půlnoci vyhánějí?

„Karle, vstávej, dej si partu dohromady! Jdeme dělat nějaké zákopy. Anebo kanál?“ šeptá Roman Parillemu, který je parťákem pracovní skupiny číslo pět. Dlouhý blondýn, modrých očí, který tak rád spal a zaspával častokrát hlad, se protahuje na smrdutém slamníku. V oblíbené své zelené košili stojí uprostřed světničky a budí: „Viktore, Franto, Oto, Langendorfe!“ volá jednoho po druhém. Dole na dvoře již někdo sakruje. Dívám se dolů do tmy. Je to četník. „Zatracení chlapi, to je doba! Asi tam pro vás zajdu sám!“ Parille nás honí, jeho pobočník Karel Langendorfů běhá po ostatních místnostech. Scházíme se dole, je nám zima. Každý nadává.

„Kam nás dneska zase poženou?“ ptá se Proskauer Parilleho. „Snad ne na Malou pevnost? Nemám čisté svědomí. Včera mne načapal dole na latríně Přibyl, jak jsem kouřil, tak nevím!“

Již jsme se seřadili a pochodem k bráně. Zde nás přebírá šest četníků s nasazenými bodly. „Tak jdem!“ zní povel praporčíka.

Pochodujeme spícím městem, kde za uzavřenými okny a dveřmi spí ještě pokojně obyvatelstvo tohoto nyní mrtvého města. Bude tady prý jednou stát ghetto, pravé ghetto se všemi jeho vymoženostmi, tedy s drátem kol dokola, se špínou a tyfem, se svrabem a štěnicemi, puchem a mrtvolami, napěchované k prasknutí, ze kterého se, brachu, už nikdy nedostaneš na svobodu. Zde budeš žít, rok, deset, padesát let až do vymření, snad tu budeš později metařem, hrobařem, snad Judenältesterem,5 snad žebrákem…

Naše kroky duní po dlažbě. Jdeme uprostřed jízdní dráhy, na chodník nesmíme. Četníci nemluví, někdo z nich kouří. Přibyl plivá. „Kam nás vedou?“ Náměstí, kolem Drážďan, ven k silnici… „Tady tak frnknout, Karle,“ šeptám Langendorfovi, který kráčí zadumaně vedle mne. „Ano, Franto, utéct, tam do tmy, pak po silnici dál, ku Praze! Víš, já mám jen jedno přání,“ šeptá mi tento snílek, „slyšet ještě jednou Pátou v c-moll od Beethovena, pak mohu zemřít!“ A Karel tiše píská Pátou, úryvky… Neslyšel ji již. Ani on se nevrátil, i on zůstal ležet na pochodu smrti, ve sněhu, i on jako tisíce kamarádů zůstal na silnici, jako prašivá zvěř.

Přicházíme před vrata Ústí.6 „Stát!“ zní povel četníka. Klepá, vrata se rozevírají, další četník mžourá ospale ven.

„Otevři, Pepo. Vedu je na tu makačku!“

„Makačku?“ Díváme se jeden na druhého, pokud to šero dovoluje. Četník otočí vypínačem v průjezdě. Poněkud lépe vidíme. „Chod!“ Jde se dále, přes ohromný dvůr Ústeckých… Kolik žalu, bídy a hrůz jsem zde měl později zažít, při těch přicházejících a do Polska odcházejících transportech, kolik křiku, pláče a nebožtíků se hromadilo na tomto dvoře hrůzy a utrpení… „Ústí, Ústí,“ zní stále ještě dnes v uších jako něco strašného, nepředstavitelného. A jak hroznější Ústí jsem měl uzřít později, na blocích smrti v saunách a selekčních místnostech, v plynárnách a krematoriích osvětimského pekla.

„Stát!“ Stojíme. Někdo přichází. Uniforma, dva, tři chlapi… Seidl, Bergel, Vostrel,7 páni nad životem a smrtí. Bergel mluví, rozkročen jako vždycky. „Ihr Schweine! Víte, co provedli vaši soukmenovci? Psali, kouřili, brali žrádlo od četníků, asi si myslili, že my o tom nevíme. Ba ne, my víme o všem, co se mezi vámi, prasaty, děje. Myslili si, že jsou na dovolené, někde u moře, v sanatoriu. Co je čeká, vám hned řeknu: půjdete tady do příkopu. Tam jim to pěkně upravte! Marrrsch! Marrrsch!“

Jdeme, vedou nás chodbou do příkopu pod šancemi. Tam již někdo pracuje, vyměřuje, vyjednává s četníky, slyšíme auto. Seidl a Vostrel odjeli, Bergel zůstává a řídí práce.

„Karle! Společný hrob!“

„Pro ně, co jsou u nás v Sudetech zavřeni na vachštůbně!“

Kopeme, kopeme, kopeme, při pochodních, kolem nás četnictvo, Obersturmführer Bergel nad námi jako tlustý čínský bůh v prušácké uniformě…

… kopeme, kopeme hrob, komu? Číčovi, vždyť je mu teprve osmnáct let!!! A co jeho máma, která v Praze čeká na své dítě? Ona je přece árijka? Kopeme, kopeme hrob, komu? Otovi, Pavlovi, Pepovi, Julovi…

Kopeme hrob celému osazenstvu našich kasáren, kopeme jámu pro těla všech Židů v Čechách, v Evropě, na světě… kopeme hrob celému lidstvu!!

Nemohu již dál, narovnávám se, – švih – a už ji mám. Bergel mi přejel bičíkem přes levou tvář, těsně vedle oka, brýle jsou na zemi, krvácím… a dále! Kopeme! Kopeme!

Matko Země, tak krásně voníš! Proč toto všechno připouštíš? Vždyť budeš musit do svítání přijmout naše kamarády, budeš znesvěcena tím, že budou znásilněni v Tobě ležet, povražděni a zprzněni… Matko Země, mluv!

Kopu a kopu a… nedovolám se?

A přece odpověděla tenkrát matka Země, promluvila ovšem pouze ke mně, a zcela tiše, aby četník vedle neslyšel… „Nechť přijdou na má ňadra. Budu je dobře chovat a hýčkat! Uchráním je zde před daleko horším. A rány kolem krku jim vyhojím.“

Dokopali jsme. Bylo již k ránu.

Chlad a vlhko prolézá tělem, je mi tak podivně nad tou otevřenou tlamou, černou a bezednou, vím, že i já tam jednou budu hozen jako mrcha, půjde-li to tady takto dále. Támhle v rohu bude ležet zkroucené tělo Jirky a tady pode mnou umučený Arnošt…

V Sudetech je tenkrát vzbudili v sychravé terezínské ráno dne 10. ledna 1942.

Vyvedli je ven, seřadili, vyzáblé, neholené, v rozmačkaných oděvech, jak v nich leželi po zemi věznice, nemyté… Jdou, jdou a nevědí ještě kam… Myslí, že na výslech na komandaturu, na náměstí k Bergelovi… ale tak časně? Bodáky a bodáky a zase bodáky, vedou je z brány, ven, kolem vysoké zdi. Z oken velkých Sudet, obrovských to kasáren, dívá se nějaký ten ghettoinsás dolů, volá na kamaráda hledícího vedle a domlouvá se s ním. „Víš, kam je vedou? Na šibenici! V noci kluci kopali jámu a truhláři Slatin, Flusser a Veverka postavili šibenici, která byla připravena již před pěti dny v rajtšůlu!“8

Vedou je kolem Bauhofu.9 Zde už naši první mučedníci vycítili, kam jsou vedeni. A Pavel volá, když je provádějí, na četnickou eskortu: „A přece nevyhrají! Nikdy! Nikdy! Ať žije Československá republika!“ Četníci mlčí, chlapci jsou odhodláni zemřít. Pevným krokem vykračují… Jen Číča vzlyká, myslí na mámu, která jej tak milovala a která právě v tento okamžik asi tam v Praze sedí u babičky na Žižkově a raduje se, že dostala dopis. I když byl na černo. Ví alespoň, že její chlapec ještě žije… ale mámo, mámo. Mámo! Za hodinu již nebudu a ty se nedozvíš, jak hroznou smrtí jsem musel odejít, mámo… A volá: „Mámo, mámo, pomoz mi, vždyť nemám na světě už nikoho než tebe, pomoz, pomoz!“ Kopanec, a Petříček leží, vstává, odřel si jenom kolena a již je vedou branou do Ústeckých. Přes dvůr, kolem latrín, dozadu, do příkopu pod šancemi…

Zde už bylo všechno připraveno podle středověkého vzoru. Furor teutonicus! Proč toto divadlo? Vysoká šibenice se tyčí do nebe, pod ní stolička, kat Fišer, hrbatý židovský řezník, opilý, neboť Bergel mu rozkázal na povel vypít litr rumu. Fišer, který se na pražských klinikách uměl tak pěkně hrabat na pitevnách v hnilobném lidském mase, nestvůra, kterou by zahrál jedině Lon Chaney,10 maska, jakou měl tento herec ve svém „Zvoníku u Matky Boží“. Děsilo mne vždy později, potkal-li jsem kata Fišera v uličkách ghetta… Kat jde městem, kat a vrah malého Číči!

Je tu již Bergel, Seidl, Vostrel a jiné ty esesmanské nestvůry ve vyleštěných vysokých botách. Dr. Seidl kouří cigaretu za cigaretou a nabízí s úsměvem esesmanům ze své stříbrné tabatěrky… A těch četníků, snad dvacet, snad padesát, snad sto, snad celé protektorátní četnictvo… „Vždyť jsou to jen a jen Češi, které zde věšíte, i když židovského vyznání, a jsou mezi nimi míšenci, tedy proč se nevrhneme, my Židé a vy četníci, na tu sběř a nevhodíme ji tam dolů do jámy…?“

Celý Judenrat^11 musel nastoupit, funkcionáři, ghettopolicie…

Již se popravuje. Byli hrdinové ti chlapci, kteří šli na smrt pro kousek žvance, cigaretu, psaní mámě. Věděli tenkrát na dvoře kasáren, že zemřou hrdinnou smrtí, že jich nebude nikdy zapomenuto. Nikdy, chlapci, nikdy! A budete pomstěni… a byli jste pomstěni, ale Číča se mámě už nevrátil.

Stvůra Fišer pracoval, sem a tam zvolal některý z těch hochů „Ať žije republika! Ať žije Beneš!“

Jen Pepa, s tím byla větší práce. Již visel, ale byl silný a utrhl se, ležel na zemi, ještě žil… Přistoupil Bergel, vytáhl revolver a ležícího zastřelil jako prašivého psa…

„Abtreten!“ Vyhánějí všechny ven. Judenrat i ghettowacha,12 my však zůstáváme. Musíme je pochovat a zahrabat.

Přesně jsem si pamatoval, kde leží pod šancemi. Číča se ještě trochu usmíval, snad byl u mámy, na Žižkově.

Všichni zemřeli statečně, hrdinně, věřili, že přijde den, kdy u nás v Čechách zavládne opět právo a spravedlnost, že opět bude Masaryk, a nikoliv Attila, že opět bude život, a nikoliv smrt, že opět bude lidstvo žít s mužným výrazem v očích.

Číča nepadl nadarmo.

Bylo to 10. ledna 1942.

Jiří Grab,

Josef Gross,

Jindřich Jetel,

Jan Levit,

Pavel Masárek,

Dr. Jaroslav Stránský,

Julius Schiller,

Šalomon Teichmann,

Otto Weinberg.

Byli popraveni.

A 26. února 1942 se konala další poprava.

1 Drážďany, Drážďanská kasárna – kasárna v terezínském ghettu. Více viz legendu k plánku terezínského ghetta (č. 18, str. 275).

2 Hamburk, Hamburská kasárna – kasárna v terezínském ghettu. Více viz legendu k plánku terezínského ghetta (č. 29, str. 277).

3 Karl Bergel (1902–po 1971) – SS-Oberscharführer; v letech 1941–1945 Lagerinspektor v terezínském ghettu. Mj. dohlížel na činnost Aufbaukommanda, doprovázel transporty do Osvětimi, organizoval popravy v Terezíně. Po válce se ocitl v sovětském zajetí, ale v 60. letech se dostal do SRN. V roce 1947 byl v nepřítomnosti odsouzen v Litoměřicích k trestu smrti, ale žádost československé prokuratury z roku 1971 byla úřady v Ludwigsburgu zamítnuta s tím, že obžalovaný je ze zdravotních důvodů neschopen přelíčení.

4 Siegfried Seidl (1911–1947) – rakouský SS-Hauptsturmführer; v letech 1942–1943 první velitel terezínského ghetta (Lagerkommandant), poté převelen jako velitel do koncentračního tábora v Bergen-Belsenu, později štábní důstojník Adolfa Eichmanna, zodpovědný za největší transporty Židů z Maďarska. V roce 1945 byl zatčen, v roce 1946 odsouzen a v roce 1947 popraven.

5 Judenälteste, židovský starší – nejvyšší představitel táborové samosprávy.

6 Ústí, Ústecká kasárna – kasárna v terezínském ghettu. Více viz legendu k plánku terezínského ghetta (č. 17, str. 275).

7 Johann Vostrel (1904–1952) – rakouský SS-Hauptscharführer; do roku 1939 Eichmannův řidič ve Vídni, později řidič velitele terezínského tábora Seidla (viz pozn. č. 4 výše). Člen užšího vedení správy ghetta, později údajně i tzv. vedoucí garáže (pravděpodobně eufemismus pro rozkrádání majetku vězňů, který si s sebou přivezli v transportech). Podílel se na popravách v roce 1942. Mimořádně brutální zejména vůči dětem a starcům. V roce 1952 odsouzen Zemským soudem ve Vídni k sedmi letům vězení.

8 Rajtšůl (z něm. die Reitschulle) – jezdecká škola, jízdárna. Více viz legendu k plánku terezínského ghetta (č. 24, str. 276).

9 Bauhof – stavební, dílenský dvůr; soustředěny zde byly různé dílny ghetta. Více viz legendu k plánku terezínského ghetta (č. 14, str. 274).

10 Lon (Leonidas) Chaney (1883–1930) – americký divadelní herec, maskér a režisér. Nazývaný „muž tisíce tváří“.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy A přiveď zpět naše roztroušené.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.