Pravomil
aneb Ohlušující promlčení

Vyšlo také v tištěné verzi

Petr Stančík

Pravomil aneb Ohlušující promlčení – e-kniha

Copyright © Druhé město – Martin Reiner, 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Petr Stančík

PRAVOMIL

aneb

Ohlušující promlčení

Petr Stančík

PRAVOMIL

aneb

Ohlušující promlčení

DRUHÉ MĚSTO

BRNO 2021

© Petr Stančík, 2021

© Druhé město — Martin Reiner, 2021

ISBN tištěné knihy: 978-80-7227-864-0

ISBN ePUB: 978-80-7227-708-7

ISBN MOBI (Kindle): 978-80-7227-709-4

ISBN PDF: 978-80-7227-710-0

Tato kniha je pouze volně inspirovaná opravdovými událostmi a osudy. Pokud se některá jména postav shodují se jmény skutečných osob, je to, jako když se vlhká skvrna na zdi podobá lidské tváři.

Však, jak pravím, pilně poslouchejte,

neb jak slova jenom vypustíte,

nikdy víc mně neporozumíte.

Karel Hynek Mácha — Krkonošská pouť

Praha, pondělí 25. února 2002

Tma není dokonalá.

Narušuje ji srpek měsíce rozptýlený skrze mraky, jež ho zakrývají. Taky poblikávající lampa pouličního osvětlení na stožáru s kulatými zády. Roztěkaná aura televizoru za oknem vedlejšího domu. Nazelenalé ručičky náramkových hodinek, pokryté tenkou vrstvičkou jáchymovského uranu.

Jen tak mimochodem, jsou to nezničitelné a někdy až protivně přesné B-Uhren pilotů Luftwaffe, vyrobené v roce 1943 německou firmou Lange Uhren GmbH. Že jsou letecké, se pozná podle nápadně velkého ciferníku a korunky tak baculaté, aby se dala natahovat i v rukavici. A že místo dvanáctky mají nahoře trojúhelník obklopený dvěma tečkami. Stáhl je ze zápěstí agenta Abwehru, kterého za války vlastnoručně propíchnul bodákem před Braniskem. Bůh ví, komu je předtím stáhl ten mrtvý.

Žádný ze zdrojů světla však není dost silný, aby v něm bylo vidět cokoliv jiného než jeho vlastní existence. Proto rozsvítí malou svítilnu na tužkové baterie, skousne ji mezi zuby a v jejím světle planžetou šikovně vyháčkuje zámek. Nejdřív na brance v plotu, potom u vstupních dveří. Je znát, že to nedělá poprvé.

Konečně je za prahem. Opatrně za sebou zavře. Stojí v předsíni. Ve vzduchu jsou cítit zpocené nohy a krém na boty.

Z kapsy vytáhne revolver Nagant a naposledy ho zkontroluje. Odklopí klapku a protočí bubínek kolem dokola, bříškem palce cítí, že ve všech sedmi komorách válce jsou zasunuté náboje. V pořádku.

Někde v dálce zahučí kotel ústředního topení a vzápětí se s tikáním rozběhne kolečko plynoměru.

Najednou se mu točí hlava, lapá po dechu a srdce v hrudníku bouchá jako koňské kopyto v putýnce. Nohy od kolen dolů pálí jako ponořené do kyseliny. Zavrávorá a opře se hřbetem o stěnu, pak se po ní sesune dolů a ztěžka dosedne na vršek botníku, potažený nepromokavou látkou.

„Neboj. Pán Bůh tě ještě nechce a čert se tě bojí,“ mumlá si sám pro sebe. „Chviličku si oddáchneš a bude zas dobře.“

Po pár minutách se plynoměr zastaví a v tu chvíli srdce přestane bláznit. Jako by to bušení fungovalo na plyn, napadne ho a ve tmě se té představě usměje. Už zase se cítí jako zamlada. Vstane z botníku a oprašuje si záda. I když na ně nevidí, úplně fyzicky cítí, jak je jeho parádní modrošedá uniforma zabílená od omítky.

Poslepu tápe chodbou, a když si není jistý, rozžehne na okamžik svítilnu mezerou mezi prsty. Zahne za roh. Po pár krocích ucítí na tváři závan vzduchu a zaslechne tiché vrnění. Na litinovém radiátoru stojí složitý mechanismus, kromě ocelových osiček do posledního dílku ručně vyřezaný z tenké překližky lupenkovou pilkou a omalovaný pestrými barvičkami. Když radiátor ohřeje voda, stoupající horký vzduch roztočí vrtulku a ta pomocí pák, vaček a ozubených kol pohání pohádkové postavičky. Princ poklekne, políbí Sněhurku a opět se postaví, Sněhurka vstane ze skleněné rakve a zase si do ní lehne, sedm trpaslíků hluboko pod nimi zatím kutá ze skály drahokamy uranové rudy. Všechny pohyby se trhaně opakují stále dokola v časové smyčce, dokud radiátor nepřestane topit.

Za pohádkovým strojem začíná dvakrát zalomené schodiště do prvního patra. Právě tam se potřebuje dostat, tam je jeho cíl. Našlapuje opatrně a zlehka, ale stupně mu pod nohama přesto skřípou. Když tu byl naposledy, před třiapadesáti lety, to ještě nevrzaly. Veš po té vile tak toužil a přitom se o ni špatně stará.

Nahoře otevírá další dveře a ocitá se v pracovně. Působí stroze a neosobně, knihy na policích jsou pečlivě srovnané podle velikosti, nevisí tu žádné obrazy ani fotografie. Nikde není k vidění nic, co by prozrazovalo vkus, záliby nebo charakter svého majitele. Jen na parádním psacím stolu z mahagonového dřeva stojí dobrého půl metru dlouhý kovový model sovětského těžkého tanku IS-2, í es jako iniciály jména Iosif Stalin, jak jinak. Tank je krásný a vůbec na něm není vidět všechno to utrpení a ponižování, bolest a pot. Takové luxusní předměty v padesátých letech vyráběli ve vězeňských dílnách odsouzení pro papaláše, kteří si je pak mezi sebou dávali jako dárky k narozeninám nebo k povýšení. Muklové za svou práci dostali trochu jídla navíc nebo krabičku cigaret. A někdy jen to, že ten den nebyli mučeni ani biti.

Otáčí věží doleva a z ústí kanónu ráže 122 milimetrů vyjede cigareta bez filtru značky Partyzánka. Automaticky si ji zasouvá do úst. Otáčí věží na druhou stranu a z kulometu spřaženého s kanónem vyšlehne plamínek. Připaluje si od něj. Doktor mu sice už dávno kouřit zakázal, ale teď už na tom nesejde. Cigareta je antikvárně stará a vyschlá, pachutná po mýdle, papírek se bolestivě odtrhává od rtů a zase se na ně lepí. Kouř ho nutí kašlat, a proto cigaretu raději upustí na zem a žhoucí oharek rozdrtí podpatkem.

Posledními dveřmi prochází do ložnice. Opatrně si posvítí na postel. Dnes tam je. Starý muž se pod peřinou neklidně převaluje ze strany na stranu, ale v žádné poloze nenachází klid. Ze spaní všelijak mlaská, vzdychá a heká. Obličej se mu krčí do podivných grimas, které nepřipomínají smích, pláč, údiv, slast ani bolest, prostě se nespojují s žádnými lidskými emocemi. Polštář kolem hlavy má do kruhu promočený potem, připomíná to zhanobenou svatozář. Něco nesrozumitelně mumlá, občas vykřikne, pak zase na dlouho přestane dýchat, až to vypadá, že konečně zemřel, nakonec však pokaždé zase naskočí jako porouchaný, i když ne úplně rozbitý strojek.

Měsíc za oknem vychází z mraků. Ve sklenici na nočním stolku se něco zatřpytí. Skleněné oko kyklopa, vznášející se beztížně v solném roztoku.

Viditelný důkaz, že je to on.

Přejede si dlaní medaile na prsou, všechny jsou na svém místě. Ještě si kolem krku připne stuhu s řádem. Ze zvyku si uhladí puky na kalhotách. Teď už je připravený. Teď už může vykonat spravedlnost.

Palcem natáhne kohoutek revolveru, bubínek se tím pootočí o jeden otvor. Cvakne to. Vůbec ne pro efekt, jako to bývá k vidění v amerických filmech. Ruské naganty se vyráběly dvojčinné jen pro důstojníky. U verze pro poddůstojníky a mužstvo se musel před každým výstřelem natahovat kohoutek, aby vojáci neplýtvali střelivem. Namíří a nechá ve své pravé zřítelnici zářez v hledí, mušku a neklidné tělo v posteli splynout do jedné linie.

„Jménem republiky! Karole Veši, za úkladnou vraždu divizního generála Heliodora Píky a další navěky nepromlčitelné zločiny tě odsuzuji k trestu smrti zastřelením. Rozsudek vykonám okamžitě,“ řekne nahlas a slavnostně do tmy, jenže než stačí stisknout spoušť, z ruky svírající revolver mu do hrudi projede ochromující bolest. V životě zažil už hodně bolestí, ale tahle je úplně jiná. Téměř netělesná, očištěná od emocí, dokonale souměrná jako krystal. Absolutní bolest přeskakující do absolutní slasti a zpět rozkmitem, který se stále zrychluje, až oba pocity splynou v jedno. Srdce přestane bít a on se skácí na zem jako loutka osvobozená od tahu svých nití.

Napadne ho poslední myšlenka: Bože, Bože, proč jsi mi ho nenechal zabít? Pak jeho tělo zemře.

Muž na posteli dál neklidně spí a vůbec netuší, že kolem něj právě přešly dějiny bez povšimnutí.

Probudily mě ze stropu dva údery zasazené do sebe jako kámen do prstenu. Později jsem pochopila, že ten první, delší a jakoby chrupavčitý, vydalo padající tělo, kdežto ten druhý, kratší a ostřejší, způsobil revolver.

Moje postel totiž stojí přesně pod otcovou ložnicí, o patro níž, v přízemí, v úzké komůrce pro služebné. Pokojík má jen jedno okénko, a to navíc nevede ven, ale do chodby, takže dovnitř nikdy nepadne ani paprsek slunečního světla. Taťka mi tu místnost přidělil, když mi bylo šest. Lhal mi tenkrát, že je to domeček, který pro mě postavily víly. Jenže když jsem se pak chlubila spolužákům ve škole, prozradili mi krutou pravdu, že je to ta nejhorší místnost v domě, dobrá tak akorát pro služky. Nebo pro mě.

Hrozně jsem tenkrát brečela a nakonec se s tím smířila, jako vždycky. Taťkovi jsem nic neřekla. Bála jsem se, že se zase rozčílí a zbije mě do ruda „dohodou“.

Takřečená dohoda byl kožený vojenský opasek, přidržovaný na svém místě řemenem, který se nosil šikmo přes rameno. Velmi praktické řešení hlavně pro důstojníky s útočícím bříškem. Říkalo se mu tak proto, že ho původně nosili vojáci Francie, Velké Británie i dalších států koalice zvané Dohoda, válčící proti Německu a Rakousku-Uhersku během první světové války.

Taťku nejspíš uspokojovalo, že mi po holém zadečku tancovaly dva řemeny zároveň, každopádně přitom tak divně dýchal. Já jsem si ale myslela, že výprask „dohodou“ znamená, že jsme se na tom trestu dohodli, ve skutečnosti jsem s ním však nesouhlasila. To mě tenkrát drásalo mnohem víc než samotná bolest.

Naučila jsem se zlo zapíjet horkým slaným mlékem, které mi maminka dělávala k snídani. To jediné mi pomáhalo. Nechávala jsem do sebe žhavou tekutinu téct proudem a ona za to někde hluboko na dně rozpouštěla můj vzdor, vztek a ponížení.

Maminka do mléka pokaždé sypala sůl, aby se nekazilo. Naše kuchyně se sice pyšnila nevídaným luxusem — majestátní elektrickou ledničkou ještě z doby první republiky, ta však měla stěny tlusté jako trezor státní banky, takže uvnitř byla docela maličká a láhev mléka se tam nikdy nevešla.

Přehodila jsem si přes noční košili svetr a utíkala po schodech nahoru. V taťkově ložnici ležel na zemi nějaký muž v parádním šedozeleném stejnokroji. Obrátila jsem ho na záda, medaile na prsou mu tiše zacinkaly, a nahmatala mu krční tepnu. Byl mrtvý.

Překvapilo mě, jak starý to byl pán, celý prošedivělý ve vlasech i v pečlivě upraveném knírku pod nosem. S mužnou a přitom jemně modelovanou tváří antické sochy. Napadlo mě, že v jiném vesmíru bych ho mohla milovat.

Věděla jsem, že musím zavolat policii, ale náhlé pohnutí mysli mě přimělo, abych nejdříve mrtvého muže prohledala. Měl u sebe jen tři věci: v levé kapse saka plochý klíč od visacího zámku s přívěskem. V pravé kapse tyčinku jeleního loje. A v náprsní kapse tmavomodrý cestovní pas se znakem Spojených států, vystavený na jméno Pravomil Raichl.

To křestní jméno Pravomil mě zaujalo. Miloval právo? Nebo snad pravou stranu? Pravil pravdu? Kdo ví?

Pas i tyčinku jsem hned vrátila tam, kde byly. Ale ten klíček jsem si strčila do svetru a rukáv zavázala, aby nevypadl. Sama nevím, co mě to napadlo. Předtím jsem nikdy v životě nic neukradla. Jen jednou, ještě jako malá holčička, lízátko z pultu v cukrárně. Taťka mi tenkrát vyprávěl, že zloději mají černé svědomí a ukradené věci jim přinášejí jen utrpení. Tak jsem to chtěla zkusit, myslela jsem, že mi lízátko nebude chutnat.

Kupodivu chutnalo, dokonce víc než obvykle. Strašně jsem se tenkrát divila. Vlastně mi to nedává smysl dodnes.

Konečně jsem se zvedla od vychládajícího těla a šla vzbudit taťku.

„Vstávej, vstávej. Je tady někdo mrtvý.“

Nic neříkal. Posadil se na kraji postele, nejdřív si nakroutil do důlku umělé oko, pak brýle a nakonec nazul bačkory. Vstal a přešel k mrtvole. Pohlédl jí lhostejně do tváře. Špičkou papuče po koberci poodsunul revolver od ruky. Pak přešel k psacímu stolu, zvedl sluchátko telefonu a vytočil číslo.

„U aparátu JUDr. Karol Veš, kandidát věd. Někdo se ke mně vloupal. Leží tady na zemi. Nehýbe se. Objevila ho dcera. Moje adresa je… Ano, nebudu s ničím hýbat. Končím.“

Za pár minut přijelo policejní auto a soudní lékař. Navlékl si gumové rukavice, prohlížel mrtvého a přitom mluvil do diktafonu:

„Muž, běloch, odhadem přes osmdesát let. Příčina smrti: selhání srdce, zřejmě rozčílením. Nejspíš byl okamžitě mrtvý. To je v jeho věku normální. Pitva je zbytečná, cizí zavinění mohu vyloučit.“

Lékař zase odjel a místo něj dorazil pohřební vůz.

Mladá policistka v černé kožené bundě chtěla vědět, co se stalo. Pověděla jsem jí všechno podle pravdy, až na to šacování mrtvoly a klíček v rukávu. Její kolega se mezitím vyptával taťky. Slyšela jsem, jak mu strojově odpovídá, jako by četl nějaký protokol:

„Kolem osmé večer jsem se vrátil domů ze shromáždění k padesátému čtvrtému výročí únorového vítězství pracujícího lidu nad buržoazií a reakcí. Navečeřel jsem se, chvíli se díval na televizi a asi v deset jsem šel spát. Nic jsem neviděl ani neslyšel.“

Nakonec Pravomila odnesli do pohřebního auta a všichni odešli.

Potom jsme taťka i já šli zase spát.

Praha, úterý 26. února 2002

Druhý den ráno jsem se probudila a bylo mi blaze, protože ten mrtvý muž na koberci byl jenom zlý sen. Pak jsem se však probudila doopravdy a ukázalo se, že snem bylo, že to byl sen. A když jsem si oblékala svetr, v zavázaném rukávu jsem narazila na klíček ukradený mrtvému a rozbrečela se.

Umyla jsem si obličej a připravila jsem taťkovi k snídani sázená vejce. Sama jsem neměla na jídlo ani pomyšlení.

Položila jsem klíček na stůl a důkladně ho prozkoumala pod světlem stolní lampy. Vypadal docela obyčejně, byl trochu rezavý, do strany z něj trčely různě tvarované zoubky a na očku měl vyraženou značku PATENT K. MUDROCH.

Mnohem zajímavější se mi zdál přívěsek připevněný ke klíčku mosazným očkem. Byla to nedokonalá, takže ručně vyřezaná kulička z nějakého lehkého a přitom pevného materiálu, nejspíš z korkové zátky. Kdosi ji pomaloval červenými a bílými pruhy, do šešulky měla zapíchnutý praporek s krasopisným nápisem: Pinkalinka-spinkalinka.

Okamžitě mi v hlavě začala naskakovat říkanka z dětství:

Pinkalinka-spinkalinka

usnout nemůže.

V čemeřici kýchá,

pupava ji píchá,

pampeliška žlutí,

v máku čmelák kutí,

lípa patří včelám.

Už si hlavu nelam,

Pinkalinko-spinkalinko,

leť spát do růže!

Je to hádanka, řekla jsem si v duchu. Zamyká se to na visací zámek a jmenuje se to Pinkalinka-spinkalinka, copak je to? To může být jedině chata. Žádný mastňácký luxus, ale skromné dřevěné přístřeší, s láskou a vlastnoručně postavené v dávno zaniklé éře českého trampingu. Ale k čemu ten přívěsek?

Napustila jsem umyvadlo a hodila ho do vody. Klíč se potopil, ale červenobílá kulička, vlastně bójka, se držela na hladině.

To bylo poslední vodítko a já hádanku konečně rozluštila: chata na vodě.

Největší kotviště hausbótů v Praze na Vltavě leží u ostrova Císařská louka, takže jsem se vypravila nejdříve tam. Něco o tom vím, protože jsem kdysi chodila se studentem, který na jednom hausbótu bydlel. Ale když se to dověděl taťka, musela jsem ho pustit k vodě, stejně jako všechny kluky před ním i po něm. Proto nemám muže ani děti, zkrátka jsem zůstala na ocet a dělám taťkovi služku.

Na Císařskou louku se můžete dostat buď od severu přívozem od Výtoně, nebo z jihu po cestě, která se štěpí ze Strakonické ulice kousek od zrušeného zlíchovského lihovaru. Dřív se v zimě dalo na ostrov taky přebruslit po ledu, jenže od té doby, co postavili Lipno, které vypouští teplejší vodu ode dna, řeka přestala zamrzat. Naposledy byl v Praze na Vltavě pořádný led v únoru roku 1956. Od té doby sem už žádná třetí cesta nevede.

Přívoz byl nacpaný povykujícími turisty, takže jsem raději jela tramvají k lihovaru a dál pokračovala pěšky.

Císařská louka pocukrovaná sněhem byla skoro liduprázdná, jen na lavicích před zazimovanou zahradní restaurací Cinda seděla partička bezdomovců, popíjeli levné krabicové víno a hráli si na hospodu.

Kolem golfového klubu a dětského hřiště jsem přešla celý protáhlý ostrov až k loděnici v zátoce na severním konci. Bránu do přístaviště střežil starý hlídač uvnitř v plechové boudě, kde si na kamínkách bublala voda v potlučené konvici. Když mě uviděl, neochotně se vyšoural z vytopené boudy do zimy.

„Kampak se račte hrnout, mladá paní,“ zeptal se spíš zvědavě než nepřátelsky. „Vás jsem tady nikdá neviděl.“

Zatřepala jsem mu před nosem klíčkem s bójkou.

„Hledám loď Pinkalinku-spinkalinku. Jdu tam panu Pravomilovi pro věci.“

„A jakpak že si Pravoš nepřišel sám? Ví o tom vůbec?“

„Neví. Umřel.“

Řekla jsem mu pravdu ne z přesvědčení, ale protože neumím lhát, a kdybych si začala vymýšlet nějaké výmluvy, nejspíš bych se do nich beznadějně zamotala a stejně by to nakonec poznal. Stařík chvíli mlčel a jenom pokyvoval hlavou, jakoby do rytmu hudby, kterou ze všech lidí na světě slyšel jedině on.

„Pojďte se na chviličku ohřát.“

Šla jsem za ním poslušně do boudy. Nalil mi do hrnku na dva prsty tuzemského rumu, zalil horkou vodou z konvice a přistrčil poloprázdnou krabici kostkového cukru.

„Cukrem si poslužte podle chuti. Já si grog nesladím, poněvadž mám cukrovku. Na zdraví.“

Přiťukli jsme si hrnkem o hrnek. Napila jsem se zhluboka a vlna alkoholového tepla mi proplula celým tělem.

„A teď spusťte, copak se Pravošovi stalo?“

Vyprávěla jsem mu, co se stalo v noci, a on zase jen tiše komíhal hlavou.

„A tak jsem přišla, protože se o něm chci něco dozvědět,“ dodala jsem nakonec. „Pustíte mě tam?“

„Neměl bych, ale Pravošovi už nic chybět nebude. Tak si tam s Pánem Bohem jděte a dělejte, co umíte.“

„Který to je?“

„Žádný strach, Pinkalinku-spinkalinku nemůžete minout.“

Vyšla jsem do zimy a pustila se nazdařbůh podél dlouhatánského mola, po hlavní ulici přiopile se pohupujícího městečka.

Kotvily jich tu celé stovky. Vodní domky byly na sebe tak namačkané, že bych mezi nimi sotva prostrčila dlaň.

Některé vypadaly úplně obyčejně. Jiné zas hýřily lidovou tvořivostí a rukodělným sarkasmem svých majitelů. Nejvíc se mi líbil hausbót zkřížený od pasu dolů z plachetnice s uříznutým stěžněm a od pasu nahoru z červenožlutobílé dřevěné nástavby vysloužilé tramvaje, kterou na boku stále zdobily oprýskané zbytky zlatého nápisu Elektrické dráhy král. hlav. města Prahy.

Každý hausbót byl prostě jiný a všechny dohromady se skládaly do vyššího celku, jehož smysl mi však unikal. Chvíli připomínaly buňky vymřelého zvířete, jindy zase písmena zašifrovaného textu či kostičky mozaiky zobrazující zapomenutého boha.

A pak jsem ho uviděla.

Hausbót ve tvaru obrácené misky, natřený jasně červenou barvou, pomalovaný černými puntíky, skutečně připomínal přerostlé slunéčko sedmitečné. A pro jistotu, kdyby se někdo nedovtípil, měl jméno Pinkalinka-spinkalinka nad vchodem, napsané stejně pečlivě stínovaným písmem jako na praporku u bójky. Po vratkém můstku jsem přešla k úzkému zápraží a klíčkem odemkla visací zámek na dveřích.

V šeru uvnitř jsem šátrala po vypínači na zdi, ale žádný tu nebyl. Zato tu na hřebíku visela petrolejová lampa s kulatým zrcátkem. Na skleněném cylindru ležela krabička sirek. Zapálila jsem knot a po místnosti se rozlezly dlouhé stíny.

Nebylo tady nic. Tedy skoro nic. Trocha ošuntělých věcí vyzařovala povahu svého majitele, spartánský život bez ženy i bez požitků.

V malé kuchyňce vařič nasazený na propanbutanové bombě. Jeden hrnec na všechna jídla, očividně nikdy nemytý, nanejvýš vytřený chlebem. Hliníkový příbor, důlkovaný od zubů. Otvírák na pivo a na konzervy. Stará sklenička od hořčice Bona se zaschlým čímsi na dně. Poloprázdné láhve oleje, octa a tuzemského rumu. Sáček špaget, beznadějně polámaných a prolezlých moly. Na mastném provázku visící do elipsy uříznutá prdelka turistického salámu, tak vyschlá, že by se za to nemusela stydět ani egyptská mumie. Vybavilo se mi, jak maminka kdysi říkávala, že kdo krájí salám našikmo, chce dostat od života víc, než mu Pánbůh vyměřil.

V obytné místnosti kamínka, čistě vymetená od popele. Vedla z nich roura prostrčená ven dírou vyříznutou do skla kulatého okénka. Jedna židle, po vojensku zastlaná palanda. Skříň, v ní na ramínku pečlivě pověšené mužské civilní kalhoty a košile.

Na skříni ležel starodávný papírový kufr a v něm tlustý notes. Zalistovala jsem v něm a vyvalila se na mě záplava stránek hustě pokrytých drobným rukopisem, kresbami a nalepenými výstřižky z novin.

Nakonec jsem si nechala stůl se zásuvkou, která se při otvírání zadrhávala. Záseky od sekyry ve dřevě kolem svědčily o tom, že ne každý se obrnil stejnou trpělivostí jako teď já. Když se mi nakonec vzpurný šuplík podařilo vytáhnout, našla jsem v něm jen hromádku prázdných pouzder od vojenských řádů. A taky starou služební legitimaci v angličtině, s vybledlou černobílou fotografií, ze které se na mne mračila mnohem mladší a vlasatější verze pana Pravomila. Dál tu byla roztržená kartonová škatulka potištěná válečně rozmazanou azbukou:

РEBOЛЬBEPHЫE

ПATPOНЫ

кaлибpa 7,62 мм

14 шт.

Uvnitř krabičky štěrchal poslední náboj.

Náboje znám, taťka u sebe vždycky nosil pistoli a párkrát mi předváděl, jak se s ní zachází. I když jsem se jí bála. Tady ten ale vyhlížel úplně jinak. Dlouhý mosazný váleček neměl na konci žádnou střelu. Vlastně tam byla, když jsem se podívala líp, ale docela utopená pod okrajem nábojnice. Zvláštní.

A to bylo všechno.

Když už jsem zásuvku zavírala, vykutálel se odněkud zezadu plechový váleček s víčkem provrtaným hejnem dírek. Z boku měl vytlačenou úhledně kulatou proláklinu, takový jako krátýrek sopčičky. Marně jsem si nad tou věcičkou lámala hlavu, dokud mě nenapadlo ji obrátit. Zabručela. Lekla jsem se a pak mi to došlo: je to staré bručítko z plyšového medvídka.

Na odchodu jsem si všimla, že levá zadní noha stolu je podložená něčím červeným. Vytáhla jsem to a stůl se hned začal viklat. Byl to úplně nový cestovní pas České republiky, vystavený na jméno Pravomil Raichl.

Vzala jsem si do kabelky deník a bručítko, ostatek nechala na svých místech, sfoukla petrolejku a chvíli čekala ve tmě, aby knot zase nezačal hořet. Zamkla jsem a přešla po můstku na molo.

Venku mezitím padla tma. Vrátila jsem se k východu z loděnice, ale bouda byla prázdná a starý hlídač pryč. Bránu zamkl na řetěz, ale nechal mi v něm vůli tak akorát, abych se mohla protáhnout ven.

Cestou zpátky se mi nechtělo jít přes celý ostrov nocí. Naštěstí jsem chytila poslední přívoz. Pro změnu úplně prázdný, tentokrát jsem byla jediný pasažér. V peněžence jsem nahmatala padesátikorunovou minci a podala ji převozníkovi. Na hlavě měl nasazenou kapitánskou čepici se štítkem, který mu přes celou tvář vrhal stín jako černou masku.

„Nemám nazpátek,“ zabručel.

„To je v pořádku, drobné si nechte, děkuji.“

Sedl si ke kormidlu a nastartoval motor. Lodní šroub na zádi začal vířit temnou vodu. V dálce před námi se přehnal vlak přecezený nosníky trojice oblouků železničního mostu. Na druhém břehu se míhala světla aut na Rašínově nábřeží a nad nimi vyšehradská skála zvedala k nebi věže baziliky svatého Petra a Pavla jako dva prsty v přísaze.

„Kde se tady berete tak pozdě,“ ozval se převozník.

Váhala jsem s odpovědí, protože jsem to vlastně sama nevěděla. „Něco jsem tady hledala. Pravdu o svém otci.“ Sotva jsem to dořekla, samotnou mě překvapilo, že jsem si to uvědomila až teď.

Převozník si zapálil cigaretu a její žhavý konec mu při každém potáhnutí v černé masce rozsvítil oči.

„Na pravdu se zvysoka vyserte, milostivá,“ pravil uvážlivě. Oči mu zasvítily a zase pohasly. „Pravda o otci vám přinese akorát neštěstí. Jako králi Oidipovi, jestli račte znát ten příběh. Kdyby nechtěl vědět, čí syn vlastně je, tak si mohl až do smrti užívat, v klidu si vládnout v Thébách a plodit děti. Místo toho hledal pravdu tak dlouho, až ji našel, pablb jeden. A co z toho měl? Velký kulový. Maminka i manželka se mu zasebevraždily, synové ho zavrhli, oči si vypíchnul jehlicí. A teď mi řekněte, stála mu ta pravda za to?“

„Když já ji hledat nechci, přitom ale musím,“ najednou se mi chtělo brečet. „Já vím, že se budu trápit, až se pravdu dozvím, jenomže teď se zase trápím, že pravdu neznám. Tak mi poraďte, co mám dělat, když všemu tak rozumíte.“

Ale převozník už neřekl ani slovo. Pramice přistála na náplavce u Výtoně a já se vydala noční tramvají, pozvolna hnětoucí z namačkaných těl bezdomovců a opilců vláčné těsto, směrem domů.

Taťka v pyžamu seděl zabořený do ušatého křesla a dřímal před zapnutou televizí. Dříve jsme se tak dívávali i usínali spolu bok po boku, ale pak se mi ve spaní začaly pořady z obrazovky vysílat do snů a proměňovat je v estrády nočních můr. Vzpomínám například, jak se mi jednou zdál krásný sen o tom, jak mě v kouzelném lese chtěly lesní víly korunovat svou královnou. Do snu nejprve prolezly z dokumentárního filmu larvy brouka kůrovce a napadly stromy. Potom sem z nějaké detektivky pronikl zločinec, královskou korunu ukradl a všechny víly znásilnil a povraždil. Nakonec se z večerních zpráv vetřel americký prezident Ronald Reagan a rozpoutal proti kouzelnému lesu třetí světovou válku.

Od té doby už jsem se nikdy nedívala na televizi po setmění.

Probudila jsem taťku a odvedla ho na lůžko. Naplnila gumovou láhev vodou ohřátou přesně na 40 °C, jak vyžadoval, a zastrčila mu ji pod peřinu. Sama jsem si pak zalezla do postele o patro níž ve svém pokojíku pro služky.

Sotva jsem zavřela oči, temnota mě v sobě uzavřela jako studené stěny pytle topené kotě.

Praha, středa 27. února 2002

Taťka si nejspíš vůbec nevšiml, že jsem byla půlku včerejška pryč. Celý den asi proseděl v pracovně u stolu a koukal do blba z okna, jak měl poslední roky ve zvyku. Vila pro nás dva byla tak velká, že jsme se tu většinu dne míjeli.

Často jsem přemýšlela, proč se té vily nezbavil, když by nám po maminčině smrti bohatě stačila garsonka někde v paneláku na sídlišti. Jenže taťka na tom domě hrozně lpěl.

V dětství jsem věřila, že vilu zdědil po předcích, sám mi ukazoval místo na koberci, kde prý udělal své první krůčky, nebyly to však obyčejné první krůčky dítěte, které se teprve učí chodit, nýbrž první krůčky budoucího hrdiny k boji za lepší svět, ano, právě tak pateticky to tehdy líčil. A taky dosud viditelné značky tužkou na dveřích, jež měly být důkazem skutečnosti, že tady vyrůstal. Pak jsem ale jednoho dne na půdě za trámem našla staré ozdobné album plné fotografií cizí rodiny, bydlící v naší vile. Když ho taťka uviděl, hrozně se rozčílil a album hodil do ohně pod kotlem ústředního topení.

Ve skutečnosti se narodil roku 1916 až v Užhorodu na Podkarpatské Rusi, která tenkrát ještě patřila k Uherskému království a teprve po první světové válce se stala součástí Československé republiky. Jeho otec byl židovský advokát a doma mluvili maďarsky. Do Prahy se dostal až ve třicátých letech, když na Karlově universitě studoval práva.

A když taťku jeho spolubojovníci za lepší svět v roce 1951 zavřeli do vězení a málem popravili, nasadili nám soudruzi do vily další tři rodiny dělnického původu, takže nám z dvoupodlažního domu zůstala jen polovina přízemí. Museli jsme se sestěhovat do bývalé kuchyně. Z koupelny udělali dvě pidikoupelničky a obložení růžovým mramorem nahodili betonovou omítkou. Prosklenou zimní zahradu plnou kvetoucích rostlin rozdělili příčkou, květináče vyházeli na kompost a od té doby se tady sušilo prádlo.

Ale když pak taťku zase pustili na svobodu, jako první věc zařídil, aby se ty tři dělnické rodiny odstěhovaly pryč. Myslím, že jim vyhrožoval kriminálem i smrtí, na to byl odjakživa expert. Já byla tenkrát ještě batole, ale maminka mi to všechno vyprávěla.

„Vždycky chtěl číst na všech zvoncích u dveří jen svoje jméno,“ řekla o taťkovi a nemyslela to ani zle, spíš jako když lidé mluví o nějaké pohromě, které se nelze vyhnout, jedině ji přetrpět, jako když úrodu těsně před sklizní pomlátí krupobití.

Zamkla jsem se v pokojíku. Deník z hausbótu jsem položila na stůl a dlouho si ho prohlížela jen zvenčí. Byla to ruční práce knihaře ze staré školy. Desky měl potažené pravým safiánem, už celé ohmatané a v jednom rohu dokonce očouzené plamenem. Vlepené fotky a obrázky mu směrem od hřbetu pěkně vyboulovaly bříško, ale kožený řemínek kolem dokola ho držel pohromadě.

Otevřela jsem ho na první straně a pustila se do čtení.

Zlonice, pondělí 31. ledna 1921

Dnešního rána mi moje horoucně milovaná choť Boženka povila prvorozeného syna. Vybral jsem mu starobylé a nezvyklé jméno Pravomil, ježto mu, jak doufám, bude každým oslovením vštěpovat úctu k pravdě i lásku k Vlasti.

Toto je můj první a zároveň poslední zápis v tomto deníku, který jednou daruji tobě, můj synu, až budeš stát na prahu dospělosti, abys jeho dosud čisté stránky popsal svým vlastním životem.

Tvoje Vlast je zde, kde hovoříš

se svými potomky i s předky stejnou řečí.

Krásná jak píseň dívek v ranní senoseči.

Tvrdší než skála pohraničních pohoří.

Vždy miluj sebe, svoji rodinu, svou Vlast,

vždy ji braň a dobře pečuj o ni.

Kdo Vlast ztratil, nezíská jinou víc,

a jednou nezbude mu nic

než v cizí zemi do hrobu se klást

a ničí slzu nevyronit.

Vlastní rukou Jan Raichl, stavbyvedoucí

Zlonice, neděle 8. září 1935

Jsem sice stár teprve čtrnáct roků, avšak zítra odjíždím z domova do Písku studovat Státní lesnickou školu, a tak mi tatínek dal tento krásný deník jako dárek k mým patnáctým narozeninám již dnes. Budu si do něj odteď pilně zapisovat veškeré důležité události svého života.

Říká se, že krajinu místa svého narození si člověk nosí celý život v sobě. Ta moje připomíná nejspíše skleněnou lahvici s uraženým hrdlem. Jako nepatrný hmyz se plazíme po jejím dně, zatímco kolem nás se do všech stran zvedají stěny té láhve, rozbité do hrotů hor.

Na severovýchodě ční největší z nich významem i podle oka, posvátná hora Říp, kam podle pradávných pověstí praotec Čech přivedl svůj lid až z charvátské země, nikoliv však z onoho dnešního jihoslovanského Chorvatska, kam o letních prázdninách jezdívají české učitelky nechat se při koupání v Jadranu sežrat žralokem, aby noviny měly o čem psát během okurkové sezóny, nýbrž z Charvátska, rozkládajícího se daleko za Tatrami, v rovinách při řece Visle. Ačkoliv jsem na Říp již vystoupil mnohokrát, ať se školním výletem, s vlasteneckou poutí sokolů, nebo jen sám od sebe, pokaždé se mne tu zmocní nepopsatelná úcta a závrať z rozkmitu nedozírných nohou staletí dějin českého národa, které tudy od praotcových dob kráčejí na své cestě z budoucna do minulosti.

Proti směru hodinových ručiček od Řípu se na obzoru strmí o něco vzdálenější vrch Vlhošť, kde se podle pověstí odnepaměti za úplňku scházejí vlkodlaci před tím, než se rozeběhnou do kraje trhat dobytek a rozsápávat lidi.

Ještě více k severu ční nesouměrná Jelečská hora se dvěma vrcholy, Velkým a Malým Sedlem.

Dále věčně bouřlivá hora Milešovka, královna Českého středohoří svojí výškou i dechberoucím výhledem do kraje, na jejímž vrcholku prý v pohanských dobách sídlil sám hromovládný bůh Perun.

A západním směrem kopec Oblík, podobný frajersky promáčknutému dýnku mysliveckého klobouku.

Na jihovýchod je stěna láhve vylomená až ke dnu údolím řeky Vltavy, kde se v dáli rozkládá Praha, hlavní město mé drahé Vlasti.

To je tedy ve zkratce můj rodný kraj posetý skalinami ztuhlé lávy vyhaslých sopek, pro mne však střepy z puklé obří lahvice mého dětství.

Praha, čtvrtek 28. února 2002

Poslední dvě slova mého dětství byla do deníku připsána stejnou rukou, ale vypsanějším rukopisem a inkoustem tmavšího odstínu. Pravomil své záznamy i na jiných místech doplňoval z budoucnosti. Chvíli jsem přemýšlela o tom, že takové dopisování vlastně popírá smysl deníku, a co k němu asi Pravomila vedlo. Věčná nespokojenost s jednou dosaženým? Touha po dokonalosti? Nebo snad až smrtí ukončená polemika sama se sebou?

Uvařila jsem si čaj, snědla půl sušenky a pokračovala ve čtení.

Písek, pondělí 9. září 1935

Dnes jsem byl poprvé na studiích Státní lesnické školy v Písku.

Abych nezmeškal ranní vyučování, musel jsem doma ve Zlonicích vstávat ještě hluboko za tmy. Potom dýchavičnou lokálkou ze Zlonic do Kralup nad Vltavou, z Kralup podél kroutící se Vltavy rychlíkem na pražské Masarykovo nádraží. Z Masaryčky poklusem na Wilsonovo nádraží a odsud dalším rychlíkem do Tábora. A z města božích bojovníků nakonec zase lokálkou do Písku.

Cesta to byla poněkud dobrodružná, leč se šťastným koncem — na první hodinu jsem dorazil včas a pln očekávání věcí příštích.

Povolání lesníka jsem si vybral bez tápání. Už jako malý jsem si les zamiloval nade vše. Máme jich u nás doma požehnaně. Kousek na jihozápad začíná Šalamounův les a taky Pozdeňský les a Bílichovský les a Pšanský les a za nimi se už rozkládají hluboké křivoklátské hvozdy, kde v dřevních dobách směli lovit zvěř výhradně čeští králové. Na opačné straně zase zadumané bučiny s jedlovými háji, rámující zkamenělé divadlo pískovcových skal Kokořínska…

Brzy jsem pochopil, že les nejsou jen samotné rostliny, houby, zvířata a hmyz, ale že se všechny ty rozličné formy života skládají v jednu ohromnou všebytost, cítící a dokonce myslící, i když úplně jinak než my lidé. Že stromy jsou kosti té bytosti, tráva vlasy a mech vousem, že potoky a bystřiny v ní kolují místo krve, zvířata rychlýma nohama a ptáci bystrýma očima. Že les ke každému, kdo mu chce rozumět, mluví šuměním listí, ptačími skřeky a hořkou vůní smůly. Trávil jsem v lese každou volnou chvíli a vnímal ho z různých stran.

Často jsem naslouchal hlubokému hučení vycházejícímu zevnitř mraveniště a pokoušel se pochopit jeho smysl a řád. Jindy zas celé dlouhé hodiny ležel bez hnutí na zádech v mechu, prohlédal skrze mezery mezi korunami do rozkouskovaného nebe a snažil se vžít do jeho poklidného rytmu. Neboť lidské dny pro les znamenají pouhá bliknutí, skládající se do plynulého děje podobně jako filmová okénka promítaná jedno za druhým na plátno biografu. Lidské roky jsou pro les dny. Stromy nás nevidí, neboť jsme pro ně moc roztěkaní, příliš rychlí.

Les zato vnímá pohyb u toho, co se lidem zdá být nehybné. Vidí stromy růst a skály rozpadat se v prach. Když do stromu udeří blesk nebo sekyra dřevorubce a kmen padne, les si toho vůbec nepovšimne. Vidí jen, že starý strom náhle zmizel a místo něj se ihned zvedá nový.

Jindy jsem šplhával až do špiček nejvyšších stromů a zvedal hlavu nad zelenou hladinu lesa, jako trosečník vystrkuje ústa k nádechu nad hladinu mořských vln.

Toužil jsem o les pečovat, chránit ho a udržovat ve zdraví i v plodivé síle. Představoval jsem si, že se jednou stanu jeho pastýřem a zároveň důvěrníkem.

Časem jsem si našel jiné zábavy, avšak láska k lesu mne nikdy nezradila a nakonec mě dovedla až sem, na školu do Písku.

Snad nejvíce mne překvapilo, kolik máme v prvním ročníku odborných předmětů. Zeměměřičství, živočichoi rostlinopis, fyziku, chemii… Jistě však všechny překážky zdolám a vysloužím si svůj zelený stejnokroj lesníka.

Zlonice, neděle 15. září 1935

Vrátil jsem se poprvé z lesnické školy na neděli domů. Tady mě však čekalo nepříjemné překvapení. Tatínek s maminkou jednohlasně prohlásili, že se přes týden nemohou starat o můj holubník a že je musím holubů zbavit.

Holubi jsou moje láska.

Jako kluk jsem dělal všechno, co dělali moji kamarádi:

Čutal kopanou s míčem sešitým ze starých hadrů.

Bičem proháněl dřevěnou káču, dokud se černobílé obrazce namalované na jejím povrchu otáčením neproměnily v rozmazané barevné skvrny.

Sbíral známky odlepené z dopisů nad párou z hrnce, čím cizokrajnější, tím lepší.

Anebo stavěl z dřevěných špulek od nití maličké tanky — do cívky jsem z obou stran po obvodu vyřezal nožem zoubky, gumu z jedné strany připíchl napínáčkem, provlékl středovým otvorem a z druhé strany připevnil k delší špejli, která se při jízdě opírala o zem, gumu natáhl, plivl na plátek mýdla vložený mezi špejli a špulku, aby plochy nedrhly, a pak už jen stačilo vypustit obrněnou vozbu do terénu proti nepříteli.

Taky jsme my Zloničníci vedli nekonečné války s kluky z okolních vesnic, hlavně proti Šlapaničákům, Břešťanistům, Dřínovanům či Stradonicářům. Kupodivu, až na pár nalomených zubů, monoklů kolem očí a krvavých kolen nikdy nikdo nepřišel k vážnější úhoně, přestože jsme se mlátili po hlavách klacky, stříleli jeden na druhého z praků špičaté kamínky nebo ohnuté hřebíky, a dokonce po sobě metali chemické ruční granáty. Ty byly vyrobené ze směsi smradlavých pukavců a zkaženého mléka, nalité do rozříznuté a vydlabané brambory, omotané gumičkou. V letu se gumička rozmotala, obsah granátu se rozprsknul nad územím nepřítele a působil nevypratelné páchnoucí skvrny na oblečení, za což pak zasaženého doma čekal výprask. Proto někteří raději válčili nazí, což ovšem zase výrazně snižovalo jejich bojovou morálku. Nejspíš nás tenkráte musela chránit celá letka andělů strážných.

Když mi však bylo asi deset roků, pustil jsem se do chovu holubů domácích a tato má nová vášeň brzy veškeré ostatní záliby zatlačila do kouta. Nemohl jsem se nabažit toho, kterak jsou ti ptáci proměnliví, jak ochotně do svých potomků otiskují lidské záměry co do všelijakých tvarů i schopností, v čemž se jim mohou rovnat snad jedině psi. A stejně jako psi, i holubi najdou díky čichu neomylně cestu k domovu, třebas vzdálenému na stovky kilometrů.

Býti holubářem mi navíc připadalo velmi vznešené a reprezentativní, podobně jako stát se milionářem, nebo alespoň majitelem lesa. Vlastnoručně jsem si tedy podle návodu v časopisu Mladý rozsévač na střeše naší chalupy zhotovil holubník, od souseda holubáře vyprosil pár oplodněných vajíček a nechal je vylíhnout na holém těle v podpaždí svým živočišným teplem.

Ze začátku mi nejvíc záleželo na tom, jak holubi vyhlížejí. A tak jsem choval krásně probarvené plemeno norimberský skřivan s okrovým tělem a kapratou kresbou na křídelních štítech. Potom holuby ledňáky, sněhově bílé s křídly pokrytými šupinovitou kresbou připomínající starý porcelán. Nebo též takzvané moravské pštrosy, pyšnící se pěkně zmasilou hrudí, nikoliv nepodobnou živůtku hanácké děvčice.

Ze všech nejvíce jsem však zahořel pro holuby rejdiče. Ti sice na zemi vyhlížejí docela nenápadně, zato když se vznesou, stane se něco neuvěřitelného. Za letu ve vzduchu dělají jeden přemet za druhým. Úplně jako krásné akrobatky metající salta na hrazdách zavěšených vysoko pod pruhovanou kopulí cirkusu. Krásné akrobatky obepnuté do příliš těsných trikotů, jež se zařezávají do těla stejně jako do chlapeckých snů. Ale to sem nepatří.

Ten na první pohled nesmyslný a přitom zázračně obratný vzdušný rej vznikl z obyčejného zásnubního letu holubů. Chovatelé v dlouhé řadě ptačích generací postupně posilovali akrobatické vlohy tím, že z každé snůšky vybírali ty nejnadanější rejdiče a křížili je mezi sebou. Každé holubí plemeno létá trochu jinak. Někteří dělají v povětří jen prudké obraty cik cak, jiní stoupají k nebi po spirále nebo jakoby uvnitř neviditelného sloupu. Já si však velmi zamiloval rakovnického kotrláka. Je to na zemi docela nenápadný drobný holoubek s kresbou v českých národních barvách, tedy v červené a bílé. Ale jakmile se vznese, dělá v letu kotouly vzad, jeden za druhým, dokud zase nepřistane na pevné zemi.

Jenomže když teď nejsem přes týden doma, moji holubi začali být rodičům na obtíž. Svým věčným klováním ničí tašky na střeše a taky kálejí přes celý dvůr.

Potíž je v tom, že holuby si nemůžete vzít s sebou, když se přestěhujete do jiného města. Ani je nemůžete pustit na svobodu. Holubi se pokaždé zase vrátí tam, kde se vyklubali z vajíčka. A tak mi nezbylo než svoje milované rakovnické kotrláky dílem prodat, dílem rozdat. Nejkrásnější chovný pár si vybral náš soused Adalbert Serditschko. Je to sice Němec, ale hodný. Mluví dobře česky, a protože nemá žádných polností, pracuje jako míchač sazí v továrně na botní krém zlonického starosty Barebníka. Slíbil mi za oba dohromady 5 Kč, myslím však, že mi nedá nic, neboť je náramně lakomým. Mě to však netrápí, neboť tomu zbytku holubů, který už nikdo nechtěl ani zadarmo, jsem musel vlastnoručně zakroutit něžně pernaté krčky.

Snědli jsme je pak k nedělnímu obědu pečené s rybízovým rosolem.

Zlonice, neděle 22. září 1935

Naše kočka je májově černo-bílo-rezavá a jmenuje se Moirinka. Ne Mourinka, ale Moirinka. Své jméno dostala proto, že ráda přede. Stejně jako tři sudičky zvané Moiry, které ve starořeckých bájích předou nit osudu každého člověka i boha. Moirinka se pořád olizuje a taky nastavuje hřbet k hlazení. Považuje snad lidskou dlaň za veliký jazyk?

Maminka s babičkou Gudulou se spolu poškorpily kvůli domácímu vylizování talířů. Celá naše rodina (kromě maminky) totiž talíře po jídle vylizujeme. Ve vší slušnosti: talíř držíme zvednutýma rukama před ústy, čili rejdící jazyk zůstává zakrytý. Vylizování přináší hned dvě výhody najednou: šetří jídlo a nádobí se pak snáze myje. Mamince se však ten zvyk zdá odporným a snaží se ho mně a tatínkovi zošklivit tím, že nám při vylizování cvrnká nehtem na palci do dna talíře. Když nás dnes po obědě zase ocvrnkávala, babička Gudula to už nevydržela a pravila: „Boženko, už nikdy necvrnkej, nebo ti do uší zastrčím párky!“

Písek, čtvrtek 3. října 1935

Národní politika (Asi i jiné noviny, avšak já čtu jen Národní politiku, neboť jsem vlastenec. I když můj otec je taky vlastenec a přitom čte Rudé právo. Nejspíše proto, že je komunistou, dokonce zakládajícím členem Komunistické strany Československa. Občas se kvůli tomu hádáváme, vždy se však zase usmiřujeme.) píše na titulním listu: Italská vojska překročila habešské hranice. Netuším, proč to vůdce italských fašistů Mussolini udělal, nejspíš z chamtivosti a touhy po moci, jak už se války vedou. Každopádně se mi zdá nečestné bojovat proti domorodcům ozbrojeným oštěpy a křesacími flintami pomocí moderních tanků, aeroplánů a kulometů. Podobně jednal můj spolužák Množínek Robert z posledního ročníku, který si vyhlížel nejslabší prvňáky a bušil je nemilosrdně pěstmi jen proto, že stejnou nakládačku dostává pravidelně od svého nevlastního otce opilce. Množínek tak už nejedná, neboť jsme si na něj s kamarády počíhali v šatně, hodili mu přes hlavu deku a zmlátili ho plaňkami z plotu do kulata. Snad by se podobně dala vyřešit i ta patálie s Itálií.

Zlonice, neděle 17. listopadu 1935

Sousedu Serditschkovi umřel pes. Prý se zadávil kostí, já si však myslím, že pan Serditschko nebohého hafana z lakoty umořil k smrti hladem. Aby nemusel kupovat nového hlídače, přišel za tatínkem a navrhnul mu, že prostříhá do plotu díru. Aby náš pes Bruncvík mohl běhat sem a tam a hlídat před zloději oba domy. Taky slíbil, že bude přispívat polovinou na jeho výživu. Můj tatínek dobrák souhlasil, i když mu bylo jasné, že Bruncvík od Serditschka nikdy neuvidí ani suchou kůrku.

Podzim se láme, včera v noci spadl teploměr pod nulu. Odpoledne mě maminka poslala nasbírat košík šípků přešlých prvním mrazem. Ty jsou totiž nejlepší na marmeládu. Vydal jsem se tedy na své tajné šípkoviště vedle starého židovského hřbitova. Trhám, trhám, a najednou slyším rány a křik. Šel jsem po zvuku a za rohem uviděl obecního blázna Jarku Baterku obklopeného bandou smradů. Jarka jako obvykle zapíchl rozsvícenou baterku rukojetí do hlíny a snažil se po kuželu elektrického světla vylézt do nebe. Pořád padal, ale nevzdával se a zase vstával. Smradi kolem něj se tomu chechtali a házeli po něm hroudy hlíny. Nebil jsem je, protože ještě nedávno jsem se choval stejně jako oni. Místo toho jsem jim prozradil, že před Süsssteinovu cukrárnu přijel nový roadster Aero 30, a smradi tam odklusali zevlovat. Jarka má sice — jak říkává babička Gudula — hlavu vytřenou žemlí, ale neublížil by kuřeti.

Písek, sobota 14. prosince 1935

Mezi Zlonicemi a Šlapanicemi teče říčka Kudlava. Jistě velmi starobylá, neboť náš pan řídící učitel tvrdívá, že všechny řeky končící na „ava“ pojmenovali již staří Keltové. Na Kudlavě přesně uprostřed obou městysů stojí betonový jez, u něhož je v horku náramné koupání. Zloničtí mu říkají Zlonický jez, kdežto Šlapaničtí jej nazývají jezem Šlapanickým. Ve skutečnosti se jmenoval Jez arcivévody Leopolda Salvátora, neboť byl postaven ještě za starého mocnářství, tak mu však neříkal nikdy nikdo. Každý letní den o právo koupání u jezu propukaly urputné bitvy mezi námi Zloničníky a nepřátelskými Šlapaničáky. Metali jsme po sobě hroudy bláta a šišky, nejlepší byly smrkové, přetékající pryskyřicí, které se po vržení ve vzduchu roztočily a zasaženému nepříteli nejen nafackovaly, ale navrch jej zalepily smůlou. Taky jsme si vyráběli přílby ze starých plechových hrnců a pak se do nich mydlili suchými klacky. Alchymisté na obou stranách vynalézali smradlavé bomby a vrcholem závodů ve zbrojení byly skleněné lahvičky od francovky, do nichž jsme nasypali trochu nehašeného vápna. Těsně před útokem se do lahvičky načůralo, pak se muselo hrdlo bleskově ucpat zátkou a lahvičku hodit do řad protivníka. Bouřlivou chemickou reakcí vápna s močí vzniklo množství kysličníku uhličitého, který lahvičku roztrhal na tisíc kousků, dočista jako střepiny útočného granátu. Dodnes se divím, že se tenkrát nikomu nic nestalo.

Jednoho dne o prázdninách, když jsem byl ještě malý kluk, jsme my Zloničníci bitvu o právo koupání u jezu se Šlapaničáky prohráli. Smutně jsme se vraceli domů, když tu mě napadlo, že si na Kudlavě postavíme přehradu. Všichni byli mým nápadem nadšení. Pečlivě jsme vybrali místo, kde bylo koryto říčky sevřené mezi břehy z pevné skály a voda se nemohla rozlít do šířky. Do dna jsme zatloukli zašpičatělé dřevěné kůly, propletli je hatěmi z vrbového proutí a vymazali jílem. Nakonec jsme do koruny hráze zarazili tyč s československou vlaječkou. Od té doby jsme se koupali ve své přehradě, a protože jez byl od ní směrem po proudu, posmívali jsme se Šlapaničákům, že se ráchají v našich špinkách.

Asi za týden přišly prudké deště. Jindy poklidná Kudlava se rozvodnila a protrhla betonový jez. Naše přehrada však přívalu odolala a hrdě zůstala stát. Dívali jsme se na svoje dílo a cítili zvláštní druh štěstí, jaký pozná jen ten, kdo něco udělá vlastníma rukama. V tu chvíli u přehrady zastavila velká černá limuzína se šoférem v modré uniformě se zlatými knoflíky. Ze zadního sedadla vystoupil vysoký starý pán se šedivými vousy a profesorským cvikrem nasazeným na nose. Pozdravili jsme.

Pán promluvil směšně tenkým a mečivým hláskem: „Dobrý den, hoši. Zdalipak jste tu hráz zbudovali vy sami?“

„Dočista sami,“ odpověděl jsem a důkladně si pána prohlédl. Připomínal mi někoho dobře známého. „Nevisíte vy nám ve třídě na zdi?“

„Tož to asi visím,“ rozesmál se pan president republiky Masaryk, neboť to byl právě on. „Udělali jste mi velikou radost, chlapci. Rakousko-uherský jez byl živly vyvrácen, kdežto přehrada české mládeže odolala. Tak to má být, tak důmyslně a pevně musíme budovat celý náš stát!“

Nato nám každému daroval pamětní stříbrnou desetikorunu se svým portrétem, nasedl zpátky do auta a odfrčel vládnout.

Dnešní noviny píší, že náš pan president-osvoboditel Tomáš Garrigue Masaryk se na svém zámku v Lánech ze zdravotních důvodů vzdal úřadu. Letos budou smutné Vánoce. Navykli jsme si na osobu presidenta hledět jako na cosi neměnného, co tu bylo a vždycky bude, jako zpěv ptactva po úsvitu nebo sládnutí chleba při žvýkání. U ptačího zpěvu to snad nevadí, ale u hlavy státu je to na pováženou. Bojím se, že český národ si zvykl na to, že ho před útoky nepřátel navěky ochrání autorita moudrého starce. A tím se oslabila naše vůle bránit svoji svobodu a nezávislost. Až do hrdel a statků, jak pravívali staří Čechové trefně.

Písek, středa 18. prosince 1935

Ve staroslavném Vladislavském sálu na Hradě pražském byl dnes zvolen druhým presidentem Republiky československé dr. Edvard Beneš. TGM si jej vybral jako svého nejbližšího spolupracovníka a prý i nástupce. Zasloužil se o obnovu našeho státu v protirakouském odboji a vykonal pro národ mnoho dobrého jako ministr zahraničních věcí. Něco se mi na něm však nelíbí. Snad tenký knírek pod nosem, jaký nosí jedině on a sňatkoví podvodníci. Vypráví se též, že za světové války prohrál pokladnu Československé národní rady u rulety v monackém kasinu.

Zlonice, neděle 5. ledna 1936

Dnes dopoledne po Zlonicích korzoval úředník na dráze pan Obrteloun, aby všichni viděli, že má do svého klobouku z tvídu se vzorem kohoutí stopy zapíchnutý nový odznáček s kníratým profilem nového presidenta republiky. Kde jenom pan Obrteloun ty odznáčky pořád bere?

V posledních dnech neznámý pachatel krade všem sněhulákům ve Zlonicích oči a knoflíky z kousků uhlí. Umínil jsem si, že záhadu vyřeším ve stylu anglického mistra detektivů Joea Bangse, jehož zápisky se dají koupit v trafice po sešitech za 2 Kč. Začal jsem si do sešitu kreslit stopy bot ve sněhu kolem oloupených sněhuláků a pak jsem je mezi sebou porovnal. Jenom jedny se vyskytovaly všude — velké kulaté díry s roztřepenými okraji. Přesně takové za sebou zanechává obecní blázen Jarka Baterka, přesněji řečeno jeho holínky obalené slámou a převázané drátem. Vypravil jsem se tedy za Jarkou do pusté rokle za městečkem, kde si postavil chatrč. Na místě jsem zjistil, že Jarka si sněhuláčím uhlím topí v plechových kamínkách, aby v zimě nezmrzl. Jako válečný invalida sice dostává od zemského úřadu pro péči o válečné poškozence malou penzi, ale všechnu ji utratí za elektrické baterie do svítilny. Je to chudák. Nikomu nic neřeknu a občas mu přinesu z lesa klestí.

Písek, pondělí 6. ledna 1936

Dnes ráno na Státní lesnickou školu dorazil balík s fotografiemi nového presidenta dr. Edvarda Beneše. V naší třídě jsme si s panem učitelem Dušníkem navlékli bílé rukavice, sejmuli ze zdi portrét odstoupivšího presidenta T. G. Masaryka a položili ho na stůl. Pan učitel kleštičkami vytahal plechové trojhránky, které přidržují obraz v dřevěném rámu pod sklem. Chvíli jsme se dívali na presidenty ležící vedle sebe na stole. Zatímco Masaryk se s mírným úsměvem pod šedivými vousy díval přímo do očí, Beneš hleděl kamsi vlevo a tváře kolem rtů měl vyduté, jako kdyby jej fotograf zastihl při jídle a on už nestihl spolknout poslední sousto.

Dostal jsem nápad: „Pane učiteli, ponechejme prosím pana presidenta Masaryka na svém místě a pana Beneše dejme dopředu.“

„Zrovna jsem myslel na totéž, hochu,“ usmál se pan učitel, a tak jsme nechali v rámu oba pány presidenty pospolu. Od té doby, kdykoliv uvidím na zdi Beneše, v duchu jej varuji: „Dejte si pozor, Edvarde, TGM vám dýchá na záda!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pravomil aneb Ohlušující promlčení.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.