text

EDGAR WALLACE

ČERNÝ OPAT

Black Abbot

Vydal: Michaela Dusíková, ARTiS

Högerova 1098/13, 152 00 Praha 5

v roce 2021

1. vydání

ISBN 978-80-88420-19-4 (online, EPUB)

ISBN 978-80-88420-20-0 (online, MOBI)

www.artispraha.com

I.

„Thomasi!“

„Ano, m‘lord!“

Sluha Thomas čekal s výrazem soustředěného zájmu, zatímco bledý muž rovnal na velkém psacím stole hromádku papírových peněz.

Stará ocelová pokladna, z níž je vybral, byla bez ladu a skladu až po okraj plná bankovek všech hodnot.

„Thomasi!“ ozvalo se jaksi nepřítomně.

„Ano, m‘lord!“

„Dejte ty peníze do obálky - ne do té, vy hlupáku, do té šedivé. Je na ní adresa?“

„Ano, m‘lord: Pan Lubilz, Frankfurtská 35, Lipsko,“

„Zalepte ji, doneste na poštu a pošlete doporučeně. Je pan Richard ve své pracovně?“

„Ne, m‘lord, odešel asi před hodinou.“

Harry Chelford, osmnáctý earl z Chelfordu, si vzdychl. Ještě mu nebylo třicet let, měl hubený a bezbarvý obličej, jako mívají učenci, a jeho bledost zdůrazňovaly smolně černé vlasy. Knihovna, kde pracoval, byla vysoká místnost s galerií, táhnoucí se po třech stranách pokoje, k níž v rohu vedly železné točité schody. Každá ze tří stěn byla od podlahy až ke stropu zakryta knihovnami, kromě čtvrté, kde byl jen krb a nad ním podobizna krásné ženy v životní velikosti. Kdo viděl Jeho lordstvo, nemohl pochybovat o jeho příbuzenství s tou krasavicí neklidného pohledu. Byla to jeho matka, měla stejně jemné tahy, stejné havraní vlasy, stejné nezbadatelné oči. Lady Chelfordová byla pověstně krásná v době, kdy byla představena u dvora, a její tragická smrt byla velkou senzací devadesátých let. Jiný obraz v pokoji nebyl. Přes všechnu krásu a kouzlo nepokládal lord Chelford zámek Fossaway za důstojnou schránu pro takový klenot.

Sluha - v střízlivé černé livreji a s prošedivělými vlasy - otálel.

„Je to všechno, m‘lord?“

„Všechno,“ řekl lord Chelford, ale než sluha tiše došel ke dveřím, dodal:

„Thomasi! Dnes ráno jsem náhodou něco zaslechl, když jste šel s podkoním Fillingem pod mými okny. O čem jste se bavili?“

„Povídal mi o Černém opatovi, m‘lord.“

V bledém obličeji křečovitě zaškubalo. Už jen při zmínce o Černém opatovi, i za dne, kdy sluneční světlo, proudící okny z barevného skla, kreslilo na podlaze karmínové, ametystové a modré arabesky, začalo Chelfordovo srdce rychleji tlouci.

„Okamžitě ze svých služeb propustím každého, kdo bude mluvit o Černém opatovi. Thomasi, řekněte to ostatním. Duch! Bože! Zbláznili jste se?“

Náhle zrudl, na spáncích mu vystoupily drobné žilky a temné oči jako by mu hněvem zapadly.

„Ani slovo, rozumíte? Je to lež! Říkat, že na Fossawayi straší, je bídná, nesmyslná lež. Nějaký vesnický klacek si z lidí hloupě tropí šašky. Nic jiného to není.“

Mávnutím propustil uklánějícího se sluhu a zabral se do studia kurentem psané knihy, kterou toho rána dostal z Německa.

Teprve za dveřmi knihovny se Thomas ušklíbl, ale hned zvážněl. V té pokladně je dobře tisíc liber! Thomas byl tři roky ve vězení pro desetinu té částky. Zajímavá podrobnost. Ani pan Richard Alford o ní neví, ačkoli ten přijde skoro na všechno.

Thomas musel napsat dopis, ale dřív chtěl ohlásit jádro příkazu lorda Chelforda stolníku Gloverovi, zatím tedy odložil pěkně vynášející korespondenci s osobou, která měla živý zájem o události na zámku Fossawayi.

„Je mi jedno, co říká Jeho lordstvo. Duch tu straší a vidělo ho několik lidí. Jilmovou alejí bych nešel v noci ani za padesát miliónů liber,“ prohlásil důstojný stolník a pokýval hlavou, kterou léta postříbřila. „Sám tomu věří. Byl bych rád, kdyby se oženil... To bych mu přál! Zmoudřel by.“ A v duchu dodal: Jen nechápu, proč to pověděl sluhovi, a ne mně.

„A my bychom se zbavili pana čipery Alforda - viďte, pane Glovere?“

Stolník pokrčil nos. „Někdo ho má rád, někdo ne,“ odpověděl záhadně. „Já jsem si s ním neřekl křivé slovo. Thomasi - někdo je u dveří.“

Thomas rychle přešel halou a otevřel velké domovní dveře. Pod podjezdem stála dívka. Byla výbojně hezká: červené rty, jasné oči a drahé šaty.

Thomas se na ni usmál, jakmile ji poznal.

„Dobrý den, slečno Wennerová - to je překvapení.“

„Je Jeho lordstvo doma, Thomasi?“

Sluha rozpačitě stiskl rty.

„Je doma, slečno, ale bojím se, že vás nesmím k němu uvést. Nemohu za to, pan Alford to přikázal.“

„Pan Alford!“ zasmála se posměšně. „Chcete mi naznačit, že ačkoli jsem přijela až z Londýna, nemohu s lordem Chelfordem mluvit?“

Ale Thomas přidržoval dveře rukou. Všichni měli rádi tu dívku, která byla donedávna sekretářkou Jeho lordstva, protože se nikdy nepovyšovala nad druhé (neodpustitelný prohřešek v místnostech pro služebnictvo) a vždycky měla úsměv i pro nejnepatrnějšího z personálu. Byl by ji pustil dál, i Jeho lordstvo by její návštěva potěšila, ale někde v pozadí byl Dick Alford, muž, který dával stručné příkazy a byl nejen schopen ukázat mu dveře, ale přímo ho jimi vyhodit.

„Odpusťte, slečno, rozkaz je rozkaz, jak víte.“

„Chápu,“ řekla zlostně. „Thomasi, odháníte mne ode dveří, které mohly patřit k mému domovu.“

Pokusil se tvářit soucitně, ale jen se mu povedlo vypadat pitomě. Usmála se na něj, milostivě mu podala ruku a otočila se.

„Slečna Wennerová,“ hlásil Thomas panu Gloverovi. „Ta, které dal Alford výpověď, protože se mu zdálo, že Jeho lordstvo po ní zamilovaně pokukuje.“

V tom okamžiku zazněl zvonek a Thomas pospíchal do knihovny.

„Kdo byla ta dáma, viděl jsem ji oknem.“

„Slečna Wennerová, m‘lord.“

Harrymu Chelfordovi přeletěl mráček přes obličej.

„A požádal jste ji, aby šla dál?“

„Ne, m‘lord. Pan Alford přikázal...“

„Ovšem, ano. Zapomněl jsem. Snad je to dobře. Děkuji.“

Stáhl si zelené stínítko k očím, protože v knihovně bylo takové šero, že i ve dne musel číst při umělém světle, a zabral se opět do studia nové knihy.

A přece se nemohl na práci soustředit. Jednou dokonce vstal a s rukama sepjatýma a s bradou přikloněnou na prsa začal přecházet po knihovně. Zastavil se před matčinou podobiznou, vzdychl si a vrátil se k psacímu stolu, kde ležel článek vystřižený z londýnských novin, který četl již potřetí ne nepotěšen nezvyklým objevem, že se týká právě jeho, a přece pohněván námětem.

Chelfordbury, tichá sussexská vesnice, má nový sport - hon na strašidlo. Černý opat fossawayský se po dlouhé přestávce znovu objevil. Legenda vypráví, že před sedmi sty lety byl Hubert z Redruthu, opat chelfordburský, zavražděn na rozkaz druhého earla z Chelfordu. Od té doby se jeho duch občas zjevuje. V několika posledních letech kolují strašné pověsti o neviditelné bytosti, jejíž ďábelský křik a vytí se rozléhají po kraji. Minulý týden se strašidlo zase objevilo.

Kromě ducha je zámek Fossaway pověstný i jiným romantickým příběhem. Před čtyřmi sty lety bylo na fossawayských pozemcích ukryto velké množství zlata, a to tak důkladně, že dosud nebylo nalezeno, ačkoli všichni earlové z Chelfordu pilně hledali poklad svých otců.

Nynější earl z Chelfordu je zasnouben se slečnou Leslií Gineovou, jedinou sestrou známého advokáta, pana Arthura Ginea, který sdělil našim žurnalistům, že zjevování Černého opata je určitě nejapný žert nešetrné mládeže ze sousedství.

Chtěl výstřižek roztrhat, ale rozmyslel si to a položil jej pod těžítko.

Zmínka o možném žertu vesničanů se mu zalíbila a přijde mu vhod, až nadejde noc a on bude potřebovat uklidnění.

Lord Chelford totiž věřil v Černého opata stejně nábožně, jak důrazně popíral jeho jsoucnost.

Vztáhl neklidnou ruku ke zvonku na stole.

„Už se vrátil pan Richard?“

„Ne, m‘lord.“

Lord Chelford mrzutě pleskl dlaní o stůl.

„Co vlastně od rána dělá?“ zeptal se podrážděně.

Thomas velmi moudře předstíral, že neslyší.

II.

Dick Alford seděl na plotě na malém návrší, odkud viděl sussexský kraj až do vzdálenosti patnácti mil. Stačilo, aby obrátil hlavu, a přehlédl by hospodářská stavení, zelené střechy zámku, park s rozlehlými loukami a sestříhanými živými tisovými ploty.

V té chvíli ho však nezajímaly ani lány obilí a holiny, ani zámek a park. Soustředěně upíral pohled na dívku, stoupající klikatou pěšinou, po níž k němu brzy dojde.

„Díváte se a mlčíte!“ zvolala dívka vyčítavě.

Nebyla tak velká, jako bývají průměrné Angličanky, ale byla štíhlá, čímž vypadala větší, a pružné pohyby nasvědčovaly, že má větší sílu, než by se podle její křehkosti soudilo. Půvabně nesla hlavu s ušlechtilým a jemně modelovaným obličejem, měla tmavošedé oči a rudá, úsměvná ústa, hezké malé ruce a nohy. Leslie Gineová by byla i v hadrech nesporně krásná žena.

Zastavila se. Měla pěkný černý jezdecký oblek, ozdobený světlým límcem, a klobouk na stranu.

Dick Alford ji ze svého výhodného místa na horní příčce plotu s obdivem pozoroval. V bílých zubech držel stéblo trávy.

„Přijela jste autem, Leslie?“

„Přijela jsem,“ řekla vážně a dodala: „Ale na koni.“

Tvářil se nevinně a rozhlížel se. „A kde je?“ zeptal se.

Podezíravě se na něho podívala, ale v opálené tváři se mu nepohnul ani sval.

„Seskočila jsem si natrhat polní kvítí a utekl mi. A vy jste ho viděl!“ zvolala vyčítavě.

„Zahlédl jsem cosi podobného koni, utíkal k Willow House,“ přiznal, „myslel jsem, že vás shodil.“

Přikývla.

„A za tu přetvářku jděte a přiveďte mi ho. Počkám tady,“ řekla, a když seskočil z plotu, pokračovala: „Stejně jsem chtěla, abyste to udělal. Jakmile jsem vás spatřila, řekla jsem si: Tady sedí líný mužský, který potřebuje pohyb. Budoucí švagrové mají určité privileje.“

Lehce si povzdychl. Snad si všimla chmury, která mu přeletěla přes obličej, protože vztáhla ruku, aby mu zabránila odejít.

„Dicku, koně přivede podkoní. Je tak hladový, že už je zaručeně ve stáji. Nemyslím podkoního! Sedněte si, chci si s vámi pohovořit.“

Vyšvihla se na plot, na místo, které uvolnil. „Richarde Alforde, zdá se mi, že nemáte radost z mé vyhlídky stát se paní v domě Fossaway...“

„V zámku,“ opravil ji.

„Nevyhýbejte se odpovědi. Nemáte radost, viďte?“

„Počítám dny,“ řekl bezstarostně.

„Opravdu?“

Ze zadní kapsy kalhot vytáhl otlučené stříbrné pouzdro, vybral si cigaretu a zapálil ji.

„Drahá Leslie...“ začal, ale dívka zavrtěla hlavou. Byla velice vážná.

„Myslíte si, že... se budu do všeho plést? Do správy panství - vím, že chudinka Harry by si nevěděl rady ani s malým statkem - a do řízení všeho možného, ale nemáte pravdu.“

Třikrát vydechl cigaretový dým, než odpověděl. „Byl bych rád, kdybyste se ujala správy panství,“ řekl potom naprosto klidně. „Z toho bych měl jen radost. Ne, to mi nedělá starost. S vašimi penězi - odpusťte mi mou drsnou přímost - nemusíte o panství uvažovat. Správce je povede stejně dobře jako druhý syn.“

III.

Mluvil bez hořkosti, bez náznaku, že se lituje, a dívka mlčela. Byl dítě z druhého manželství, a to bylo pro něho zlé. Když uložili starého lorda Chelforda do hrobu k Dickově matce, zbyl Dickovi úděl druhého syna Panství, titul, ba i ten automobil, kterého užíval, všechno se stalo majetkem jeho staršího bratra. Zdědil jen statek v Hertfordshire, s výnosem dvě stě ročně, nějaké šperky po matce a nárok druhého syna na tisíc liber. Ty mu však nikdy nebyly vyplaceny. Panství je nějakým záhadným způsobem pohltilo.

O to se postaral pan Arthur Gine, a Dick na těch tisíc liber za obvyklých okolností nemyslil. Teď však si na ně z nějakého nepochopitelného důvodu vzpomněl a dívka, jako by četla jeho myšlenky a vyložila si správně jeho zdrženlivé chování k bratrovi, se otázala:

„Vy nemáte Arthura rád, viďte?“

„Jak jste na to přišla?“ zeptal se zřejmě překvapen. Nikdy nedal najevo svou nechuť k tomu fintivému advokátovi.

„Rozumím vám,“ přikývla moudře. „Někdy jde na nervy a chápu, že člověk, jako jste vy, ho nemůže ani vidět.“

Dick se usmál. „Harry mu důvěřuje a na něm přece záleží.“

Prudce se otočila. „Nemohu věřit, že se budu vdávat... Požádal mne, abych si ho vzala tak zdvořile, tak formálně - tak nepřesvědčivě... Představovala jsem si to docela jinak.“

Dick v duchu viděl, jak asi Harry žádal dívku, aby se za něho provdala. I když Harry nevěděl, co je láska, přece by byl jednoho teplého červnového odpoledne přijal nabídku k sňatku od podnikavé mladé dámy, kdyby se nebyl Dick u toho náhodou objevil. Vypočítavá slečna Wernerová pak chvatně odjela. Dick si na tu příhodu vzpomněl.

„Chcete říci, že byste nesvolila stát se jeho ženou, kdyby vás nebyl tak konvenčně požádal o ruku?“

„Nevím,“ řekla váhavě. „Bylo to tak zvláštní a podivné. Harry se mi docela líbí, ale často jsem uvažovala zdali by mě měl rád, kdyby...“ Nedokončila větu.

„Kdybyste nebyla tak úžasně bohatá?“ usmál se Dick. „To tedy není pro něho velká poklona.“

Vztáhla paže a Dick ji sundal na zem, ačkoli to nebylo nutné, protože byla silná a pružná jako každá mladá dívka.

„Dicku,“ řekla když překročili plot a kráčeli k silnici, „co mám dělat?“

„S čím?“

„S Harrym - a se vším.“

Na to nesměl odpovědět.

„Arthur velmi naléhá, abych se za něho provdala,“ přiznala. „A já snad ani nejsem proti tomu - alespoň mám ten dojem. Domnívám se, že o manželství většiny dívek se rozhoduje, jako bylo rozhodnuto o mém, a až donedávna jsem to pokládala za zcela správné.“

„A proč jste teď došla k jinému názoru?“ zeptal se bez obalu a viděl, jak jí obličej zrůžověl.

„Nevím,“ odpověděla skoro prudce.

Pak si všimla výrazu jeho očí - byla v nich nekonečná touha a zoufalství - a v tom okamžiku porozuměla i sama sobě.

Z důvodu, který nechápala, se jí najednou zatajil dech a nemohla promluvit. Myslila si, že Dick jistě slyší, jak jí tluče a buší srdce, a ze všech sil se namáhala nabýt klidu. V duchu živě viděla obraz svého snoubence - hubeného, nerudného mladíka se všemi známkami nemužného slabocha. To ubohé nervózní stvoření hned prosilo, hned hartusilo, nedbalo, jakým dojmem působí na ženu, jež s ním má sdílet život. Bezděčně pohlédla na muže, který šel vedle ní, klidný, vyrovnaný, plný síly a víry v sebe.

Za deset minut se vracela k Willow House a v srdci bojovala s problémem, který jí připadal neřešitelný.

Dick Alford kráčel velmi pomalu k domovu. Na konci jilmové aleje zahlédl vyzáblou postavu svého bratra.

Jak tam Harry stál, lehce nakloněný, s bradou podle zvyku vystrčenou kupředu a se šosy dlouhého kabátu vzdouvanými větrem, připomínal velikého a ošklivého ptáka.

„Svěřuji ti mnoho povinností, Richarde, ale dvoření své nevěstě si obstarám sám, rozumíš?“

Dick cítil, jak mu krev stoupla do hlavy, ale nedal najevo, že ho bratrova slova urazila nebo rozhněvala.

„To nestrpím, rozumíš?“ Hlas lorda Chelforda se bezmocným vztekem přiostřil. „Nechci, aby ses pletl do mých soukromých záležitostí. Jedno děvče jsi vyhnal, ale Leslii si nedám vzít.“

„Vždyť ti ji neberu...“ začal Dick nakvašeně.

„Bereš! Bereš! Nechceš, abych se oženil. Nejsem blázen, Dicku. Jsi můj nástupce v rodové posloupnosti. Ale já se ožením s Leslií Gineovou, rozumíš. Zasnoubení nezruším!“

„Proč říkáš něco tak nespravedlivého?“ ohradil se Dick. „Wennerovou jsem poslal pryč, protože to nebyla manželka pro tebe.“

„Nechtěl jsi, abych se oženil. Čekáš, až ti uprázdním místo!“ Harry skoro křičel. „Nechceš, aby na Fossaway přišla nová lady Chelfordová! Vím to, vím to.“

Dick Alford mlčel. Bratr má pravdu. Bude to smutný, smutný den, až si do velkého domu Harry přivede manželku, aby se s ním podílela na strašlivém tajemství, ležícím jako mrak nad zámkem.

IV.

Když Dick Alford odstrčil opotřebovaný psací stroj, zapálil si dýmku, opřel se pohodlně v křesle a modrýma očima se posměšně zadíval na sluhu.

„Černý opat? Viděl jste ho, Thomasi? Panebože!“

„Ne, pane, neviděl. Ale pan Cartwright, hokynář dole ze vsi...“

Thomas důkladně popsal hrůzu, leknutí a zmatek hokynáře Cartwrighta.

„Telefonovali od Červeného lva a ptali se, jestli už o tom Jeho lordstvo slyšelo.“

A Thomas, který nevěřil v nic nežli v Thomase, se zachvěl. „Lidé říkají, že je to poprvé, co ho zas po dlouhé době někdo viděl, i když ho už dřív slyšeli skučet a naříkat. Nikdo neví, kdo zapálil faru, když byl farář na dovolené u moře...“

„To stačí, Thomasi. Cartwright byl asi opilý nebo se lekl nějakého stínu,“ přerušil ho Dick vesele.

Podíval se na trávník před domem, zaplavený modrobílou září úplňku.

„V měsíčním světle můžete vidět věci, které neexistují ani na zemi, ani na moři. Mám dojem, že Jeho lordstvo zakázalo o Černém opatovi mluvit.“

„Ano, pane.“

„Tedy o něm mlčte!“ nařídil Dick.

S dýmkou v ústech šel zvolna přes halu do málo osvětlené knihovny.

Lord Chelford se při jeho vstupu neklidně pohnul v křesle, natáhl se pro zlaté pouzdro a vzal si cigaretu.

„Má dýmka je lepší než spousta tvých páchnoucích cigaret. Snesu cigarety, ale parfémované...“ řekl Dick.

„Jestli ti nejsou příjemné, můžeš odejít,“ zabručelo Jeho lordstvo nevrle, ale hned dodalo obvyklým drsným způsobem: „Viděl jsi tenhle výstřižek?“

Zpod křišťálového těžítka vytáhl kousek papíru a Dick jej letmo přečetl.

„Veřejnost se o nás začíná zajímat,“ řekl, „ale nevidím v tom nic zlého.“

„Nemluv hloupě. Jak se to dostalo do novin?“

„Jako každá jiná zpráva,“ odpověděl Dick lenivě. „Strašidlo k nám přitáhlo pozornost žurnalistů.“

Lord Chelford se odvrátil s výrazem naprosté vyčerpanosti, listoval ve staré knížce a podíval se od bratra ke dveřím, čímž naznačil, že chce být sám. Dick vstal.

„Nemyslíš, že jsi dnes už dost pracoval, Harry?“ zeptal se mírně. „Vypadáš špatně.“

„Nikdy mi nebylo lépe,“ odpověděl lord Chelford důrazně.

Dick se naklonil, aby si přečetl stránku, kterou bratr opisoval, ale zjistil, že se zbytečně namáhá, kniha byla ve staroněmčině a Dickovy jazykové znalosti stačily jen na francouzštinu v restauracích. S povzdechem lord Chelford knihu odložil a zaklonil se v polštářovaném křesle.

„Asi mě pokládáš za blázna, když se věnuji tady tomu,“ ukázal na řady knih, „ačkoli bych se mohl bavit s Leslií.“

Dick přikývl. „Ano, myslím, že by ti pohyb na zdravém vzduchu prospěl. Jsi věru nejlhostejnější ženich, s jakým jsem se v životě setkal.“

„Naštěstí se má Leslie provdat za učence, ne za atleta.“ Harry přešel ke křeslu, kde se právě Dick usadil, a položil mu ruku na rameno. „Co bys řekl tomu, že jsem už na poloviční cestě k nalezení chelfordského pokladu?“

Dick věděl, co by na to mohl říci, ale diplomaticky poznamenal: „Spíš bych si myslil, že jsi v třetině cesty k odhalení kamene mudrců.“

Bratr přijal žert vážně. Přecházel po knihovně, ruce měl složené na zádech a bradu přitisknutou na prsa.

„To jsem od tebe čekal,“ pravil, „a byl bych překvapen, kdybys to nebyl vyslovil. Dicku, chelfordský poklad existuje a s ním je někde ukryta ta nejdrahocennější vzácnost na světě.“

Mladší bratr trpělivě poslouchal. Dobře znal pověst o tisíci zlatých prutech, z nichž každý váží pětatřicet liber. Legenda o chelfordském pokladu byla neoddělitelnou částí chelfordského panství.

Harry rychle přistoupil k psacímu stolu, vytáhl zásuvku a vzal z ní malou, v pergamenu vázanou knížku. Stránky byly zažloutlé stářím a písmo do světlezelena vybledlé.

„Poslouchej,“ řekl a začal číst.

„Patnáctého tohoto měsíce na svátek svatého Jakuba vrátil se Sir Walter Hythe, rytíř Bodlákového řádu, z námořní výpravy ve Španělských vodách, na niž jsem sehnal nejprve tři tisíce osm set liber a potom ještě osm tisíc liber od Lombardana Bellitiho. A Sir Walter Hythe přivezl na deseti vozech tisíc zlatých prutů, z nichž každý vážil pětatřicet liber, kteréžto vylodil ze dvou španělských lodí ,Esperanza‘ a ,Escurial‘. Tyto pruty jsem ukryl podle příznivých znamení na místě bezpečném v suchu, a v suchu zůstanou, i když se deště dostaví, a považoval jsem za moudré nezpravit mylorda Burleigha o tom zlatě kvůli Jejímu Veličenstvu královně a její hrabivosti. Přivezl také křišťálovou lahvičku Živé vody, kterou dal Donu Cortézovi kněz aztéckého lidu, jejíž kapka, daná na jazyk, oživí mrtvého, jak to odpřisáhl Fra Pedro ze Sevilly. Tuto lahvičku ukryji pečlivě na tajném místě, kde bude uloženo zlato. Siru Walterovi Hythovi, rytíři Bodlákového řádu, jsem dovolil, aby si ponechal sto prutů řečené váhy, a to učiniv, slušně mi poděkoval a odplul z Chichesteru na lodi ,Dobrý otec‘, která ztroskotala u kentského pobřeží, a všichni, Sir Walter Hythe, jeho kapitán a posádka, zahynuli. Bylo to strašné neštěstí. A co se mne týče, jsa v hrozném nebezpečí pro účastná rozmnožení blahobytu své zákonné panovnice lady Mary...“ Lord Chelford vzhlédl a setkal se s bratrovým pohledem.

„Tady končí zápis,“ řekl. „Jsem si jist, že pisatel nebyl vyrušen příchodem Alžbětiných vojáků, kteří ho měli zatknout pro účast na spiknutí dosadit Marii na trůn. Určitě měl čas ukrýt poklad. Kde však je ta křišťálová lahvička?“

„Spíš bych chtěl vědět, kde je zlato,“ prohodil praktický Dick. „Podle toho, co vím o královně Alžbětě, určitě je sebrala! Nikdo pruty nenašel, po čtyři sta let je naši úctyhodní předkové hledali!“

Lord Chelford zlostně mávl rukou.

„Zlato - zlato - zlato! Na nic jiného nemyslíš. K čertu se zlatem! Najdi je a můžeš si je nechat. Chci jen tu lahvičku!“ Skoro šeptal a v obličeji se najednou zpotil. „Dicku, bojím se smrti! Bože! Nevíš, jak se bojím. Strach mě pronásleduje ve dne v noci - sedím, počítám hodiny a uvažuji, kdy vypustím duši!“

Dick poslouchal a nepřestal se ani na okamžik dívat na bratrův obličej. A tento slaboch má být Lesliiným manželem! Zachvěl se při té myšlence.

V.

Kdyby byli kompilátoři společenských adresářů považovali ctihodného Richarda Fallingtona Alforda za dosti důležitého, aby zařadili jeho životopis do oblíbených příruček, byli by místo vypočítání jeho zálib a zábav napsali, že „spravuje chelfordské panství“. Jeho šafáři o něm tvrdili, že ví o každém stéblu trávy, a nájemci říkali, že do posledního penny přesně odhadne cenu ještě nepokoseného obilí. Dopodrobna znal zámek Fossaway, věděl o jeho výhodách lépe než chelfordský architekt, mohl by ukázat, kde alžbětinští stavitelé nedbale provedli práci na základech, dovedl vyznačit zdi starého hradu, který Richard z Yorku vyplenil a vypálil, když dal čtvrtého earla stít pro zradu pod velikým obloukem brány, jejíž drolící se sloup ještě dnes tyčí šedivou a otlučenou hlavici nad růžemi, které ho obrůstají. Pozornost, kterou poctivě a oddaně věnoval rozsáhlým chelfordským pozemkům, by mohla každá milenka závidět.

Šel ke statku a účel pochůzky byl velmi všední. V noci pošla kráva a čeledín hlásil příznaky slintavky.

Před Dickem se objevily známé zříceniny opatství a polovina oblouku brány mu připomněla problém restaurace. Stále ji někdo z Chelfordů oddaloval - až se vrátí loď, až se najde ložisko uhlí, až se Harry bohatě ožení. Při té nepříjemné myšlence Dick hněvivě stiskl rty.

Náhle se zastavil. Mezi zříceninami spatřil postavu - ženu. Byla k němu obrácena zády a zřejmě vůbec netušila, že se Dick blíží.

Nejspíš ho neslyšela, protože se lekla, když promluvil, lehce vykřikla a otočila k němu ustrašený obličej.

„Dobré jitro, slečno Wennerová,“ pravil zdvořile. „Přivstala jste si na časnou vycházku.“

Nemusel uvažovat, jestli mu dívka prominula velmi trapný rozhovor, po němž odešla z Fossawaye. Jakmile viděla, kdo ji oslovil, vzplály jí oči nenávistí.

„Dobré jitro, pane Alforde,“ řekla přesto dost klidně. „Bydlím ve vsi a napadlo mě podívat se na ty staré zříceniny.“

Vážně přikývl.

„Včera jste také měla něco podobného na mysli a chtěla jste se podívat na mého bratra.“

„Co na tom?“ otázala se útočně.

„Vysvětlil jsem vám, slečno Wennerová, že bychom byli všichni rádi, kdybyste už nikdy neprošla kolem domku našeho vrátného,“ odpověděl mírně. „Nerad říkám něco podobného ženě a snad jste si sama všimla, jak mi to bylo nepříjemné. Domníval jsem se, že mě toho napříště ušetříte.“

„Svým zákrokem jste mi zkazil a zničil život po vší práci, kterou jsem tu měla!“ zvolala vztekle. „Už jen těch hodin, co jsem promarnila s Jeho lordstvem pátráním po pokladu! Ale řekl mi, že ještě neměl tak výbornou sekretářku, jako jsem byla já...“

Nechal ji mluvit, nakonec už jen nesouvisle naříkat.

„Asi i teď chcete, abych odešla?“ vzlykla a Dick přikývl.

„Doprovodím vás až k Fontwellské pasece - je to nejbližší cesta do vsi,“ řekl a dívka, zabraná do vzpomínek a úvah nad svou údajnou ztrátou, se tou nabídkou neurazila.

Co dělala ve zříceninách opatství tak brzy ráno? Jistě by se jí marně vyptával.

Když sestupovali po příkré pěšině k silnici, řekla mu přes rameno:

„Ani za milión liber bych se za něj neprovdala! Ožení se s Leslií Gineovou, viďte? Blahopřeji mu!“

„Vyřídím váš laskavý vzkaz,“ pravil ironicky a ta věta v ní vzbouřila běsy.

„Ať si dá pozor, aby ji neztratil!“ vykřikla. „Já vím! Kdekdo to ví! I vy chcete její peníze - druhý syn se do ní zamiloval! Pěkná vyhlídka pro Harryho Chelforda!“

Posadil se na kraj příkré cesty a díval se za slečnou Wennerovou, dokud nezmizela z dohledu.

Teprve v tom okamžiku poznal, že miluje Leslii Gineovou, ačkoliv prý to už každý v jeho okolí ví.

VI.

Pan Arthur Gine zahálčivě trávil úřední hodiny snad v nejelegantnější kanceláři v celé londýnské City. Na stěnách bíle vykládané místnosti visely lampy na nosnících z kaleného stříbra a s růžovými stínidly. Podlahu kryl temně růžový koberec, do něhož zapadaly nohy jako do hustého trávníku, a popis nábytku by zabral příliš mnoho času. Návštěvníci a klienti byli upozorňováni, že nemají kouřit ve vzácné přítomnosti pana Arthura Ginea.

Pan Gine zřídka chodil k soudu. Ředitel jeho advokátní kanceláře, tvrdý šedovlasý padesátník, v němž všichni viděli Gineova společníka, byl hybnou pákou podniku, vyřizoval všechny drobné případy, většinu klientů a jen vynikající osobnosti ponechával svému zaměstnavateli.

Pan Gine se podíval na otevřené dopisy, které měl přečíst, a odsunul je stranou. Dvakrát stiskl onyxový knoflík zvonku a za chvíli vstoupil ředitel s nějakými listinami v ruce.

„Zavřete dveře, Gildere. Co mi nesete?“

Gilder hodil papíry na vyleštěný stůl. „Většinou upomínky a účty,“ řekl stručně.

„Moje?“

Gilder přikývl a Arthur Gine si je začal neúčastně prohlížet.

„Budete mít potíže, jestli všichni tito lidé budou chtít, abyste zaplatil,“ upozornil Gilder. „Zatím se mi podařilo přemluvit je, aby se nesoudili, ale musíte zaplatit alespoň tyto tři. Od návratu z dovolené jsem neměl čas s vámi promluvit. Prohrál jste v Goodwoodu mnoho?“

„Osm až devět tisíc,“ odpověděl Arthur Gine lehkomyslně. „Snad víc, snad méně.“

„Nevíte to, protože jste sázky dosud nezaplatil,“ prohlásil Gilder drsně.

„Některé jsem zaplatil, ty nejnaléhavější,“ ujistil ho Gine chvatně. „Co to tu máte?“ Krásně pěstěnou rukou znovu přerovnával upomínky.

„Tahle je velmi závažná,“ řekl Gilder a oddělil jednu upomínku od ostatních. „Opatrovnická správní rada Wellmanova majetku vás chce žalovat pro tři tisíce liber - vypůjčil jste si je od Wellmana.“

„Nemůžete se s ní nějak domluvit?“

Gilder zavrtěl hlavou. „Jak bych se mohl domluvit s opatrovnickou správní radou? Bude to vypadat velmi ošklivě, dostane-li se ta věc k soudu.“

Arthur Gine pokrčil rameny. „Půjčka není přece nic zlého...“

„Jste Wellmanův právní zástupce,“ přerušil ho Gilder, „a on není svéprávný. Věřte mi, že to bude vypadat ohavně, a Právnická společnost bude žádat odpovědi na různé otázky. Musíte sehnat peníze a zaplatit, než to dají k soudu.“

„A co ostatní?“ zeptal se Gine nevrle.

„Zde je účet na dvanáct set liber za nábytek dodaný do Willow House, bývalý majitel žádá doplacení dlužné polovičky kupní ceny.“

Arthur Gine se zaklonil v křesle. „Kolik je to celkem?“

„Asi šest tisíc liber,“ odpověděl Gilder a sebral listiny. „Můžete je sehnat?“

Gilderův zaměstnavatel zavrtěl hlavou.

„Směnka?“

„A kdo bude ručit?“ zeptal se Gine.

Gilder se poškrábal na bradě. „Co lord Chelford?“ navrhl opatrně.

VII.

Arthur Gine se tiše zasmál.

„Co by asi Chelford řekl, kdybych k němu přišel s takovou žádostí? Můj drahý, pro Chelforda jsem bratr dámy, která o svých jedenadvacátých narozeninách zdědí skoro milión liber. Jsem nejen její bratr, ale i poručník. K tomu spravuji majetek jeho matky. Chelford je sice hlupák, ale tak hloupý přece není. A ještě vám připomenu, že všechny jeho obchodní záležitosti jsou v rukou druhého syna.“

„Vy myslíte Alforda? Proč mu tak říkáte?“

„Vždycky, už jako dítěti, se mu říkalo druhý syn,“ poznamenal Gine netrpělivě. „Gildere, nikdy nezapomínejte, že je to bystrý člověk. Nevím, podezřívá-li, že celá má kancelář je podvod a že Lesliino bohatství je pohádka, ale někdy mi dovede dát po čertech nepříjemnou otázku.“

„To bohatství je jenom pohádka?“ zeptal se Gilder a prohnaně se podíval na advokáta.

„Snad to víte, příteli,“ odpověděl Gine. „Osm let z něho žijeme! Krupiéři v Monte Carlu shrábli jeho pěknou hromádku - a mohl bych jmenovat několik bookmakerů, kteří si z něho postavili domy. Před deseti lety to nebyl mýtus. To chybělo jen dvě stě tisíc liber. Ale dnes...“

Roztáhl ruce a posměšně se podíval na upomínky.

„Co čekáte od Chelforda? Má peníze?“ zeptal se Gilder.

Gine se zachechtal.

„Měl byste vědět, že jsem se důkladně obeznámil s jeho majetkovými poměry, než jsem koupil - nebo částečně koupil - dům v blízkosti Fossawaye a než jsem seznámil Chelforda s Leslií. Chelford je poměrně chudý, protože jeho bratr nedovolí prodat ani píď z panství. Propadl rodinné mánii, jeho motto je: nic nepouštěj z ruky. Harry Chelford by mohl realizovat čtvrt miliónu liber - kromě zakopaného pokladu.“

Tomu se oba zasmáli.

„Měl jste štěstí, že jste zdědil správu jeho majetku,“ řekl Gilder vážně.

V tom okamžiku vstoupil písař s listinami k podpisu, a teprve když odešel, Gilder se zeptal: „Považuje se vaše sestra stále za bohatou dědičku?“

„Pochopitelně!“ odpověděl Gine chladně. „Nic netuší. Myslíte, že by se Leslie propůjčila k nějakému podvodu?“

Vzal pero ze stříbrné misky, přitáhl si list papíru a načmáral několik číslic.

„Šest tisíc liber je spousta peněz,“ řekl. „Ale přišel jsem o třikrát tolik, když byl Hedvábný černoch poražen v Draytonském handicapu. Jediná pomoc je v Lesliině brzkém sňatku.“

„A co majetek v Yorkshiru?“ navrhl ředitel.

Arthur Gine se lehce ušklíbl.

„Nastrčil jsem kupce. Mohl jsem na tom vydělat dvacet tisíc. Je tam uhlí - to jsem si ověřil. Jenže druhý syn zakročil. Čert ho vem!“

Dlouho mlčeli.

„Co budeme dělat?“ zeptal se Gilder.

„Nevím. Jsem s rozumem v koncích.“ Arthur Gine odhodil pero. „Pro citlivého člověka, jako jsem já, je to nesnesitelné postavení.“

„Počkejte pět minut,“ řekl Gilder.

Když odcházel do své kanceláře, podal mu písař dopis. Byl adresován nevypsanou rukou jemu osobně. Gilder jej otevřel. List začínal bez oslovení:

„Jeho lordstvo stále pracuje na hledání pokladu. Minulou středu došla stará kniha z Německa, napsaná Němcem, který před sto lety žil v naší zemi. Nemohu ji číst pro podivné písmo, které je jako staré anglické. Jeho lordstvo také dostalo plán zámku Fossawaye od londýnského knihkupce. Pan Alford prodal farmu panu Leonardovi za 3 500. (Tady se pan Gilder usmál.) Slečna Gineová přišla včera na čaj k Jeho lordstvu a potom šli pan Alford, slečna Gineová a Jeho lordstvo na procházku do parku. Povídá se, že se Černý opat objevil poblíž starého opatství. Viděl ho Thomas Elvin, přiblblý syn Elvina, pasáka Jeho lordstva, ale nikdo mu nevěří. Viděl ho také hokynář, pan Cartwright. Jeho lordstvo dostalo nabídku na statek v Yorkshiru, ale pan Alford mu neradí prodat, protože si myslí, že je tam uhlí.“

Gilder pokýval hlavou - plán jeho zaměstnavatele se nedá uskutečnit.

„Když jsem nesl čaj do knihovny, slyšel jsem Jeho lordstvo povídat, že chce, aby svatba byla v říjnu, ale slečna Gineová řekla, že ji chce mít po vánocích. Jeho lordstvo řeklo, že mu to nevadí, protože má moc práce. Pan Alford řekl, že si myslí, že by svatební smlouvu měli napsat Sampson a Howard, advokáti starého lorda Chelforda, ale Jeho lordstvo řeklo, že smlouva by měla zůstat v rukou pana Ginea. Víc jsem neslyšel, protože pan Alford mě poslal z knihovny. Slečna Wernerová, která byla sekretářkou Jeho lordstva, přijela včera z Londýna, ale pan Alford přikázal nepustit ji dovnitř. Jeho lordstvo s ní nemluvilo...“

Ve zprávě, poslané panu Fabrianu Gilderovi, byly ještě jiné, méně zajímavé podrobnosti. Gilder přečetl dopis, dal jej do kapsy a celých pět minut něco psal.

Vrátil se a položil kus papíru před svého zaměstnavatele, který si dlaněmi svíral hlavu.

„Co jste mi to přinesl?“ ulekl se Gine.

„Směnku na sedm tisíc liber, splatnou za půl roku. Tisíc liber jsem přidal pro štěstí,“ odpověděl Gilder chladně.

Gine si směnku zběžně prohlédl. Ještě podpis jeho a lorda Chelforda - a už by se mohla proměnit v hotové peníze.

„Neodvažuji se, prostě to nemohu udělat!“

„O té směnce se nemusí dovědět,“ poznamenal Gilder. „Něco mu namluvte - máte bujnou fantazii - ale radím vám, abyste mu pověděl, že potřebujete jeho podpis na nějaký převod sestřina majetku, a jakmile bude jeho jméno na rubu směnky...“

Arthur Gine prudce vzhlédl. Je to náhoda, že mu Gilder radí právě tuto výmluvu? Ředitelův obličej neprozrazoval nic, co by naznačovalo, že to nemyslí vážně.

„A až bude splatná?“ zeptal se váhavě, obraceje směnku v ruce.

„Za šest měsíců už bude ženatý, a jestli se u vás situace zlepší, zaplatíte, nebo to nějak ututláte.“

Podívali se na sebe.

„Jste na pokraji úpadku, příteli,“ poznamenal Gilder, „a mně na tom záleží. Ztratím živobytí, jakmile se položíte.“

Jednoho dne se Arthur Gine s hořkostí dověděl, jak dalece měl Gilder pravdu.

„Vidíte to po čertech horší než já,“ zabručel a napsal jméno banky přes zadní stranu směnky.

„Nevyhazuji tolik jako vy, a když dostanu peníze, dovedu je udržet.“

„Vy snad byste mohl ten obnos sehnat,“ pokusil se Gine o nejapný žert.

„To bych mohl,“ odvětil Gilder nepřívětivě, „ale už jsem vám vysvětlil, že vím, jak se starat o své záležitosti, a že neinvestuji peníze do půjček.“

Odešel, asi za pět minut se však vrátil a pečlivě zavřel dveře.

„Znáte nějakou slečnu Wennerovou?“ zeptal se.

Pan Gine se zamračil. „Ano. Co chce?“

„Říká, že s vámi musí mluvit v naléhavé osobní záležitosti. Je to jedna z vašich - přítelkyň?“

Arthur zavrtěl hlavou.

„N-ne, ale znám ji. Byla sekretářkou u Chelforda. Co asi chce? Nemohl byste vyzvědět, proč přišla?“

„Zkoušel jsem to, ale prý se to týká jen vás. Chcete s ní mluvit? - Snadno bych mohl říci, že ji nepřijmete.“

Arthur chvíli přemýšlel. Třeba má pro něj něco důležitého. „Ať vejde,“ svolil nakonec.

Za okamžik vstoupila do knihovny Mary Wennerová a pozdravila kývnutím jako stará známá.

„Drahoušku, to je milé překvapení. Jste namouduši čím dál hezčí.“

Přijala lichotku, jako by na ni měla právo, a posadila se na kraj stolu. „Byla jsem na Fossawayi,“ řekla.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Černý opat.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.