Nepřestávej tančit

Helena Tyburcová

Informace

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v žádné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Používání elektronické verze knihy je určeno jen osobě, která ji legálně nabyla, a to v rozsahu stanoveném autorským zákonem.

Jakékoliv neoprávněné užití jako např. kopírování, úpravy, konverze do jiných formátů, prodej, pronájem, půjčování, darování, umísťování na servery, sdílení atp. je zakázáno!

Vydání první 2021

© Helena Tyburcová

Cover © Linda Gurecká

© Mgr. Tomáš Zahradníček - TZ-one

ISBN: 978-80-7539-118-6 (ePub verze)

ISBN: 978-80-7539-119-3 (mobi verze)

htyburcova@seznam.cz

Nepřestávej tančit

Pravděpodobně dopadnu jako přítel Pavka. Z pudu sebezáchovy, kvůli nastřádané obolavělosti, si už nepouští rádio, nedívá se na televizi, odmítá číst noviny, nejde do kina. Odráží od sebe všechno, co jitří jeho nervy. Chová jen kočky a pěstuje obrovské kosatce nevšedních barev.

Stejně jako on jsem nepřišla za celý život na to, jak udržet na uzdě fyzické prožívání. Zastavit mrazení, nezvladatelné třasy, dostat pod kontrolu dýchání, tíseň. Možná dvě decky červeného a lexaurin, ale to je cesta do pekel. Rady si neví mé přítelkyně... Simona a Vlasta, taky Justina a Sean – moji blízcí - se s tím perou, teď už i malá Miranda. Kvůli neznalosti stavění hradeb, které by nás chránily před nárazy zvenčí, jsme na duši i na těle samá záplata. I když, teprve s nimi jako by život nabíral ten správný šmak.

Mobil pod polštářem mi zazvonil ve čtyři ráno. Nad Prahou se rozpršelo. Ve čtyři patnáct jsem se řítila tichou magistrálou do města, fackovaná přes sklo prudkým deštěm (pro ženskou v nervech nic moc, ale co si stěžuju, horší by byla tma). Hlavu plnou myšlenek na to, že má dcera přivede za pár hodin na svět dítě, zatímco moje máma vzdává život. Podezírala jsem ji, že už jen čeká, až se holčička narodí, poctivě si hlídá předávku štafety (absurdní střídání stráží). Já někde uprostřed, se vším tím ostatním tak říkajíc mezi mlýnskými kameny.

„Máma měla důvod k rezignaci na život a denně mě o tom ujišťovala. Od tátovy smrti uplynulo sedm měsíců, co by tu dělala. Zatracená obolavělost. Střádala se v něm, až z toho nemocněl. To tehdy mě dohnaly ty otázky: Jak je možné, že nás předem nikdo nevaruje, neřekne nám včas, co přijde... Co bude teď a co potom... Proč nejsme vyučeni dřív, než se začneme sypat (a konec stále nejde předsunout na začátek). Přitom se, osamoceni nevědomím, protloukáme už dětstvím, tam sbíráme první jizvy.

Rány od kýblíků a lopatek utržených při řežbách na pískovišti bolí ze všeho nejmíň. Horší jsou zrady. Třeba ta Vládíkova, když mi ve třetí třídě zdrhnul po vyučování s A. R. (muselo to v nich klíčit delší dobu). Ukrytá za přivřenými dveřmi národního výboru, dívala jsem se, jak procházejí kolem mě, vedou se za ruce, nad hlavami aury vzájemného okouzlení. Vládík jí nese otrocky tašku, před tím nosil moji. Div jsem z toho neumřela na místě.

Marné byly jeho pozdější sliby..., že už nikdy žádnou jinou holku domů nedoprovodí a jen moji tašku chce nosit..., už jsem mu to nedovolila. Beztak jsem už brzy měla zjistit, že pro život jsou nejlepší sportovci.

Justina

Hnala jsem se v lijáku z východní strany města do středu a třásla se strachy o Tinu (přede mnou úkol, dopravit ji včas do porodnice). S obličejem přilepeným na skle, abych nepřejela pod nánosy prachu ukrytou matně žlutou barvu domu posledního bloku před Nuselským mostem, měli na mě se Seanem čekat u vchodu.

Činžáky podél obou stran magistrály v tom místě jsou špinavé až do nejvyšších pater od zplodin z výfuků nepřetržitě jedoucích aut. Lidi tu větrají v noci, přes den je nechávají zavřená. Ne tak kvůli prachu jako kvůli hluku. Znala jsem dobře ten dům, kde bydlela má dcera, než se vdala.

Při vstupu do chodby vás div nevyrazil zpátky na ulici smrad z popelnic zasunutých v malé přilehlé místnosti, bývalé kočárkárně. Po dětech ani památky, žili tu převážně starší lidé. Z bytu v přízemí nad schůdky vládla domovnice, mohlo jí být něco přes osmdesát. Od rána do večera šmírovala, kdo přichází a odchází, po celý den pootevřeno, aby o nic nepřišla. A vždycky mě odchytla. Ať bylo ráno, poledne nebo večer.

„A vy jdete ke komu?“ vybafla pokaždé, neschopná si mě zapamatovat.

„Do třetího, paní. K tý mladý,“ odpovídala jsem jako slušně vychovaná školačka.

„A vona je kdo? Patříte k ní, doufám. Je to snad vaše příbuzná?,“ nedala pokoj.

„Dcera je to,“ opakovala jsem zkraje trpělivě, později už popuzeně. Dál si netroufla mě vyslýchat.

Podivná osoba. Z kutlochu za jejími zády se linul pach hniloby a zanedbaného stáří. Těžko si představit, že by tam s ní žil ještě někdo jiný. Kolem hlavy aura totální ženské zapšklosti, z rovně střižených vlasů pod ušima jí stékala v proužcích mastnota. Měla nepřístupnou tvář naduté domovnice, typické pro staré pražské činžáky. Po chodbách svých teritorií se pohybovaly s majetnickou sebejistotou, stejně nepříjemné jako esenbáci na ulicích.

Podobná téhle šéfovala kdysi i baráku č. p. 22 v ulici Pohraniční stráže, dnešní Eliášově, boční k Dejvické, kde jsme s mužem koupili náš první byt v Praze. Odsud, z podkrovní garsonky se zkoseným stropem, jsem ve čtyřiasedmdesátém došla pěšky do nedaleké porodnice a zpátky v kočáru jsme si vezli už domů Tinu.

Kdykoliv se domovnici zachtělo, zajala nás a drze vyslýchala. S neomaleným zájmem o naše soukromí. A znepříjemňovala mi život. Měla právo přidělovatelky klíčů od prádelny a sušárny, ve sprdávání za nedotažené kohoutky byla nepřekonatelná.

„Mladá paní, klíče jste měla odevzdat do šesti hodin, je čtvrt na sedm,“ podávala si mě. Nijak ji nevzrušovalo řvoucí rozespalé mimino v mé náruči, dávno zapomněla, že měla taky děti. Doufala jsem, že než má dcera dospěje, bude dávno konec zlým domovnicím. Ale nestalo se.

Odporný odér domu u magistrály, kam se nastěhovala po návratu ze studií v Americe, visel v přízemí trvale. Prosmekla jsem se co nejrychleji kolem umaštěné strážkyně, přidušeně pozdravila a skočila do výtahu. Nepřívětivost přízemí a puch se jízdou do vyšších pater rozplynuly. Pak už stačilo odemknout dveře Tinina bytu a vejít do jiného světa. Prostoru s jasnými barvami, udržovanou čistotou a vůní.

Na to jsem byla pyšná, že se mi podařilo vytvořit budoár pro jednu mladou ctižádostivou slečnu toužící žít samostatně. Zatímco trávila většinu dne v práci, stejně jako můj muž, já jsem si mohla svůj čas novinářky (už z volné nohy) organizovat podle potřeby. A stále houšť jsem ho rozpouštěla na oltář rodiny.

Zkraje nic příjemného – přestát trapné kolečko podpisů souhlasu nájemníků k stavebním úpravám, snést jejich útrpné pohledy. Než dorazili zedníci se sbíječkami, obcházely jsme s Justinou partaje na patře a předem se omlouvaly. V domě dlouho nikdo nic tak radikálního nepodnikal.

Staré obklady dlaždic v kuchyni a koupelně musely pryč. Řemeslníci vyváželi výtahem pytle suti. Nepořádek na chodbě a ve výtahu jsem likvidovala v závěsu za nimi, bože, ten rámus vrtaček otřásal všemi vnitřnostmi.

Proměna bytu se povedla. Nová kuchyně s rohovou lavicí a židlemi z třešňového dřeva, k ní barevně sladěné měkké lino. Světlá dubová ložnice, přes okna vertikální látkové žaluzie teplé oranžové barvy, pokoj s minimem nízkého nábytku a hráškově zelenou sedací soupravou. K tomu všemu jednoduché přikrytí podlah tenkými koberci tlumených odstínů hnědé, šedozelené, pár vtipností v koupelně. Umět si poradit se zařizováním interiéru, vykouzlit ze starého nové: natřít, polepit, ušít, samozřejmá šikovnost v genech se v rodině předávala.

V okolí domu se špatně parkovalo, kartony s věcmi do domácnosti a kusy nábytku bylo nutné do bytu snášet ze vzdálenějších míst. Byl na mě nejspíš hrozný pohled: taková úporná sedřená stárnoucí matka. Nikdo mě nenutil, poháněla mě dobrovolná otrocká mateřská láska. Justina trávila v hotelu víc času než v předchozí agentuře, sama by přestavbu nezvládla.

„Nepřepínej se tolik,“ hubovala mě máma. I ona potřebovala moji pomoc. A nebylo to od ní první varování.

„Proč si zbytečně nakládáš, nejsi dost silná,“ opakovala často. „Jednou z toho přetěžování onemocníš a dopadneš špatně“ (myslela na mou tuberkulózu ve třiceti). Jenže teď šlo o její milovanou vnučku, tak si netroufla tolik protestovat.

Kolikrát dřív i později se mi ale divila, proč se starám o druhé, zajímám se o jejich osudy. Hlavně, když to souviselo s mojí prací. Nerozuměla té mé nutkavé potřebě podpořit někoho, kdo není z rodiny.

„Vydáváš síly pro úplně cizí lidi, co je ti do jejich trápení?“ nechápala, proč jdu navštívit starší ženu, s níž jsem už před půl rokem natáčela rozhovor o jejím znásilnění. Zjistit, jak se jí daří. Pro mě byla ta žena hrdinka. Promluvila, ačkoliv se cítila zhanobená a tajila to před svým dospělým synem. Strachy bez sebe, aby ji náhodou nezaslechl z rozhlasu. Pomoc vyhledala v Bílém kruhu bezpečí. Spolu jsme mohly vyslat vzkaz dalším obětem násilí..., se svou bolestí nemusely dál žít osamoceně.

Občas jsem mámě řekla, kam jedu, co připravuju, ale i dodatečně ji znovu šokovalo, když pak z éteru zjistila, že mluvím s vězněm odsouzeným za vraždu přímo v jeho cele, nebo se bavím s HIV pozitivním mužem. Nemohla jsem jí ani přiznat, že se s ním dál scházím (byl jednou z prvních obětí AIDS u nás). Z podobných informací se hroutila. Mámě stačilo, že pomáhám stěhovat kamarádce pár krabic do nového domu ve vzdálenějším místě a už protestovala.

„Kdo si to od tebe zaslouží? Proč se tím zabýváš, copak ta kamarádka nemá sousedy, bratra nebo kamarády? To není tvá věc!“ zlobila se. Myslím, že trochu žárlila na tuhle část mého já a taky mě chtěla chránit, věděla, že v sobě nemám ani dost málo sebezáchovného uvažování.

„A nedávej krev, když jsi byla tolik nemocná, ať ji darujou jiný. Ani se jim nemůže hodit, když jsi prodělala tu nemoc,“ protestovala, zpochybňujíc jedním vrzem doktory i mou dobrou vůli, zděšená pouhým vyslovením slova tuberkuloza (žádost o dárcovství z pracoviště, kde ten případ vyléčení miliárního rozsevu znali, četla). Na druhou stranu, jaký protimluv od ní. Sama mi kdysi poradila, ať jdu dělat do rozhlasu, když se tak zajímám o osudy lidí, o všechno, co se v nich odehrává. A byla to nakonec ona, kdo potřeboval ke konci života tuhle mou výbavu a energii pro sebe. Kdysi mi ji s tátou dali do vínku, chtěla jí kus vrátit.

Na rekonstrukci Tinina bytu jsem vyřádila do vyčerpání, nešetřila se. Představa, že si může člověk udělat spoustu věcí sám, mi připadala lákavější než obavy z nemoci. Nač vydávat zbytečně peníze a muset vést servilní debaty s řemeslníky. Měla jsem za roky zvelebování našich minulých obydlí plné zuby hlášek typu:

„Tohle bude dost těžký, paninko.“

„Jak těžký, myslíte, že to nejde vyřešit?“ ptala jsem se poprvé, po desáté i po dvacáté. A slyšela stále totéž.

„Copak vo to, vono by to šlo, ale musí se to celý překopat. A sehnat tendle novej díl... Jedině snad, že bych řek´ Frantovi, ale taky neví kam dřív skočit. Uff, bude to fuška. Který prase ty rozvody dělalo, to bych rád věděl?“

Pokaždé se mi chtělo zařvat.

„Tak se jdi vycpat, ty troubo jeden. Zabal si svý saky paky a vypadni!“

To jsem raději sama v úmorném vedru, které se v bytě nedalo to léto zchladit ani celonočním větráním, klečela mezi rozloženými prkny dřevěné knihovny v pokoji na zemi (šrouby nachystané vedle nich) a snažila se ji smontovat. U ruky kufřík Tima kutila. Nejtěžší bylo pak knihovnu zvednout a dostrkat ji na zvolené místo. V plánu jsem měla nalakovat kovová futra dveří, zašlé skříně v předsíni a přebarvit zábradlí malého balkonu. Dost strašidelně visel do prostoru z kuchyně nad zadní částí dvora, klasického vnitřku starých pražských domů. Vešel se na něj kočárek a zbylo místo na jeden krok dopředu, druhý zpět, houpy hou.

Sebedestrukce nade mnou vítězila a tělo si mé neuctivé zacházení s ním ukládalo do paměti, aby mi mnohem později vystavilo účet. Po jedenácté večer jsem se vracela domů do Hostivaře, polomrtvá únavou, zato s pocitem vítězství a užitečnosti (svatá ty prostoto).

Justina si bydlení na magistrále užila snad půldruhý rok, než ji hotelová společnost, u níž pracovala, poslala do Spojených Arabských Emirátů. Na dlouho. Najednou bylo jasné, že se hned tak domů nevrátí.

Jezdila jsem byt kontrolovat. Stesk po ní mě vyháněl pryč. Sedávala jsem tam v tichu s kafem před sebou, byla se mnou jen její vůně, a přivolávala si naše důvěrné ženské hovory i společně prožité chvíle. Nevím, jestli je to tak „normální“, a je mi to jedno, ale mé dceři, když dospěla, jsem dovolila nahlédnout do nejtajnějších zákoutí své duše. Spolu jsme plánovaly, co podnikne a dokáže, bude-li chtít, co já bych ještě ráda. Povzbuzovaly jsme jedna druhou, byly si navzájem fanynkami.

Ačkoliv jsme s ní sdíleli její touhy popoletět o kousek výš a dál, podívat se za humna, pobýt chvíli tam a zas jinde, teď jsem si sobecky přála, aby se vrátila domů. Žila tu s námi a neopouštěla nás. Horko těžko jsem přestála rok odloučení, kdy studovala v Americe. Musela si denně připomínat, že život mezi mladými lidmi ze všech koutů světa je pro ni přínosem. Nebudu ji přece svazovat vlastní potřebou mít ji blízko, zatahovat ji do problémů nás, rodičů, celé rodiny, byly zkouškou pro mě, ne pro ni. Přitom jsme si za to mohli sami. Už na základce jsme ji posílali do jazykových táborů, v sedmnácti si udělala státní zkoušku z angličtiny. Poznamenaní nedobrovolnou dvacetiletou izolací od světa, postrkovali jsme Tinu před sebou, v naději, že přijde den, kdy se jí schopnost domluvit se s lidmi za zdí, bude hodit.

Jenže pak byla čím dál častěji v luftu. Pořád jsem ale doufala, že nezmizí docela, nezůstane někde daleko natrvalo. Utěšovala se, že je snad schopná odhadnout, co by s ní odloučení od nejbližších lidí, domova udělalo a sakra si svou budoucnost rozmyslí. Jenže, dcery si vždycky dělají, co chtějí. Justina tam v dálce potkala lásku. Domů přiletěla jen porodit, aby po šesti týdnech zamávala zase křídly a zmizela. Byl červen r. 2002. Byt na magistrále jsme hned druhý den po jejím příjezdu spolu začaly prodávat.

Zájemci žasli, že v tak starém nepřívětivém domě je k mání neuvěřitelná oáza k životu. Ačkoliv na frekventovaném místě, během měsíce byl byt pryč. Koupila ho Ruska Anastázie pro svou vnučku. Jedno dopoledne zazvonila u dveří a bez vysvětlení, jak se dostala přes zamčený dům, domovnici i realitní kancelář s dvěma vážnými zájemci, pronesla se vší ruskou razancí a suverenitou, vychovaná v duchu- u nas vsjo lučše a ja lučše vsjech:

„Ja slůšala, što zděs krasívaja kvartíra, ja etu kvartíru chaču kupiť. Jestli vy mně neveritě, vazmítě právnik, ja eto vsjo platit. Děngy vazmožno prinesti uže sivodnja.“ A hotovo.

Tina zmizela. Cítila jsem se jako rozemleté maso uprostřed sendviče. Naštěstí se mnou byly ty, které zůstávají po celý život. Mé kamarádky.

Vlasta

Neměla si začínat. V šestadvaceti se provdala za víc jak dvakrát tak starého chlapa. Můj ty bože, k tomu tyrana. Časem k jeho uzurpátorské povaze začala slízávat i smetanu věkového rozdílu. Poslední roky, to ho už neměla vůbec ráda, mu přede mnou neřekla jinak, než Kostěj. Líčila mi začátky té vyčpělé love story snad stokrát. Nikdy se nezbavila potřeby omlouvat se, nejvíc sobě, za svou dávnou volbu. Jako by svět kolem a lidi v něm, byli dokononalí. Nedělali tytéž chyby a spoustu jiných (třeba jako já).

Žalm, proč si brala Kostěje, mi zněl už jako evergreen.

„V mým životě se objevil konečně dospělej chlap. Sice malinko jetej, ale pořád kluk. Jeho tělo ještě drželo pohromadě, čas mu slušel. Co je to u chlapa třiapadesát, no řekni sama, má milá, jako zboží byl můj muž terno. Primář a fešák. Měla jsem vědět, že si mě vzal jen kvůli mejm mladejm pevnejm kozám. Já kráva blbá.“ Poslouchala jsem ten nářek dvacet let, tak dlouho už jsme se znaly. Zvykla jsem si. Občas mě trochu otravovalo přetrpět tyhle přítelčiny slabé chvíle, ale nic jí to neubíralo na všem ostatním, kvůli čemu jsem ji obdivovala a zač ji mám ráda. Vlaštovka, jak jí přezdívám, je originál. Je dost ostrá. Sprostá slova ale používá s takovou přirozeností, že od ní sprostě neznějí. Sarkasmus v jejím případě je spíš nadání k přesné diagnóze, než kousavost sama o sobě. Něco jako dokonalý sluch. Patří k druhu lidí, kteří vám dají poslední prachy, pokud si o ně řeknete. Nemyslí za roh. To já ale nikdy neudělám, na to má jiné.

Turbulence s přítelkyní prožívám od chvíle, kdy jsem zkraje devadesátých let zaklepala na dveře jedné pražské sociálky, abych natočila rozhovor o „začleňování bývalých vězňů do společnosti“. Vlaštovka běží životem kroky rychlého kvapíku stejně jako já. A stejně jako já, nevyučená. V zájmu blaha rodiny ustoupila kdysi od snu dostudovat sociologii. Chtělo se toho od ní doma příliš. Uklizeno, žvanec, výstavní děti. Dobře vypadat, neprovokovat cizí chlapy (směla přitahovat jen toho svého). A aby něco znamenala, když je ta žena primáře. A pak už jen klid.

K sociální nástavbě si stihla udělat pár rekvalifikačních kurzů, k ztepilé postavě, jíž uváděla i v pětačtyřiceti chlapy do pohotovosti, přibrat časem dvacet kilo. Servírovala si ji po kouskách nejen rodina, ukusovali si z ní i početní svěřenci. Pomáhala jim vracet se do života, jí neradil nikdo. Žila příběhy dětí z rozbitých vztahů umělců a známých prominentů, o které se rodiče při rozvodu tahali. Nevěděla přesně jak, ale i je chtěla spasit. Mezi rychlými tanečními kroky si odskakovala od tří potomků, tyranského manžela a práce na sociálce jen do špitálu (to už muselo být nejhůř.) O žlučník, štítnou žlázu a dělohu přišla takřka za pochodu. Ještě před tím jí na čas nadzdvihli močák, aby se při kvapíku nepočurávala. Dlouhé výpadky ze služby rodině si nemohla dovolit, v nemocnici podepisovala třetí den po operaci revers.

Kostěje potkala Vlaštovka krátce po rozvodu s prvním mužem. Vdávala se moc mladá, bez rozmyslu. S dvěma ségrami jí v osmnácti bylo doma těsno. Chtěla pryč, žít si po svém. Rychle po sobě přišli na svět Honzík a Anička. Ten její se rád napil … A pak se spustil s jinou. Vlasta se zhroutila, ale na scéně se objevil princ. Primář jedné pražské nemocnice. Inteligentní, vzdělaný, v podstatě „dopečený“ chlap. Nosil jí kytky, povzbuzoval ji. Vzala si ho. Narodil se jim Vítek a tady pohádka končí. Pak už to byla jen samá „přesdržka“ (ženská volí pořád stejně). Domácí násilí v Čechách přiznaně neexistovalo. Má přítelkyně s fialovými monokly za tmavými brýlemi na očích, řešila pod pokličkou tutlané rvačky v jiných rodinách. A mlčela.

„Nepřemejšlela jsem o nějakejch posranejch sedmadvaceti letech rozdílu věku, nic to neznamenalo. Chtěl mě i s dětma. Copak jsem mohla tušit, že jednou za to tak tvrdě zacáluju? Asi to nechápeš, ani se ti nedivím,“ loudila ze mě ujištění, že nic zločinného neprovedla, protože je dobrá máma a přece ji znám, vcelku rozumná ženská.

„Jsem prostě kráva,“ končila obvykle promluvy o Kostějovi.

„To víš, že chápu, já už toho chápu,“ uklidňovala jsem ji, sama z dění ve vlastní rodině usazený tik u oka. Zatímco mě čekalo pravděpodobně už brzy opečovávání rodičů, Vlastě až moc rychle zestárl manžel. Nedokázala jsem jí to nikdy říct naplno, ale myslela jsem si, že s tím musela přece počítat. Předvídat ty konce. Nepočítala. Nikdo ji nevyučil. Pětadvacítky, co se zamilovávají do druhomízních prošedivělých chlápků, o koncích takového vztahu nepřemýšlejí. V kterékoliv době přemnožené, urvou si v mlejnici mezi sebou samce, ber kde ber, poraž, obejdi, zašlápni. A věří, že právě jim to vyjde. Ve zběsilém veletoči hormonálního tornáda a z radosti, že se o ni a její dvě děti někdo postará, si zapomněla Vlaštovka sečíst dvě čísla. Představit si, že v pětačtyřiceti může být pořád ještě šťabajzna, zatímco manžel s našlápnutím k osmdesátce, si už moc nepovyskočí. Dřív nebo později na ni začne žárlit a nenávidět ji.

Vlasta, jen o málo starší a opotřebovanější než byla kdysi žena, kterou odsunul pan primář na vedlejší kolej kvůli jejím, tehdy pevným kozám, sedí teď v luxusním bytě v Bubenči mezi starožitným nábytkem a originály obrazů, co je pan primář kupoval i dostával, a píše mi.

„K obědu budu dělat obalovanej hermelín. Přijde Davídek (třináctiletý vnuk, syn dcery Anny). To ti je takovej trouba poctivej. Je úplně jinej než Kamila (šestnáctiletá vnučka, od nejstaršího Honzy), ta je děsně vychcaná, stejně jako její matka. Nemůžu jí zapomenout, že Kamču ve dvou letech opustila a nechala ji Honzovi na krku. Zdrhla do Rakouska s takovým vypatlaným svalovcem. Ani nevím, s kým teď je. Kamile občas zavolá, jednou za rok jí přiveze tašku hadříků a myslí si, že to stačí. Holka je smutná a plná zášti k celýmu světu. Přilepšuju jí, jak můžu, ale je celá máma. Zneužívá důvěry všech.

Když se zeptám Davida, jestli má ještě obědy a nějaký peníze, vím, jak to Anča od rozvodu fackuje a nechci, aby mu něco chybělo, odpoví:

„Neboj babičko, mám ještě tři a nic nepotřebuju.“

Nikdy by mě neoblaf´, už jako dítě byl strašně starostlivej. Když viděl, že jsem smutná, hned mě šmajchloval. Kamila je studená, nezajímám ji. Chodí si jen pro prachy, nevím, za co utrácí. Neptám se už. Namluví mi, co ji napadne. Honza je samá práce a žije si sobecky svůj život mezi kamarády. Myslím, že ani on nemá přes ni moc přehled. Bojím se, aby nespadla do nějaký party feťáků. Když se objeví, nakrmím ji a strčím jí peníze, ať si koupí, co potřebuje, víc udělat nemůžu.

Jo a hermelín má Davídek rád. Těším se na jeho společnost, budu mít zase jednou oční kontakt.

Ach jo, má milá, manžel se zhoršil, slinivka je prevít a strašák, pořád leží. A já tvrdě cáluju. Teď, když bych si mohla začít užívat klidu.

Věříš, že se pořád ještě ráno divím, že nikam nemusím letět? Budík nezvoní, jen můj drahej si žádá obsluhu. Ne, že bych se z pár tisícovek posrala, na sociálce jsem nechala kus zdraví a nervů a státu odevzdávala poctivě celej život desátky. Ale stejně mi to přijde jako malej zázrak, že ty peníze každej měsíc dorazí na účet. Koukám na to jak ten blbec Jakeš. Jednou jsi trefně říkala, že ti připadal v roli tajemníka permanentně udivenej – nejspíš proto, že do konce svýho účinkování nemoh´ uvěřit, že ho do tý funkce někdo zvolil. Přesně takhle se tvářím já, když mi naskočí prachy na sporožiru jakoby „za nic“, možná ještě vyjevenějc o ten blázinec, ve kterým žiju.

Má milá přítelkyně, stojí to za prd. Nedokážu se na svýho muže už ani podívat, abych nebrečela. Nenávidím ho i lituju. Všechno je mi líto. I to, že jsem teď silnější. Vrací se mi, kolikrát mě zmlátil a ponížil a pak žadonil. Nedokážu mu to odpustit. Řekni mi, Ester, jak se to dělá a já to udělám. Posloužím mu do konce, přece mě znáš, nejsem svině. Dívám se na něj, jak trpí a žárlí i teď na smrtelný posteli. Dědek mizernej. Nedá mi pokoj. Nemůžu se vzdálit ani nakoupit bez nadávek, slyším ho za sebou ještě v přízemí na schodech, jinak to už neumí. Je teď zlejší o tu bezmoc.

Ale já mu to vracela. Ten poslanec, vždyť víš... To byl pěknej kanec, užila jsem si. I s jinýma. Zdeněk i Richard (bývalí) jsou na čekačce pořád, ale mě už ty šoulačky nebaví. Asi jsem taky v terminální fázi, jak o sobě říká můj manžel. Poprvé se mi s Richardem nechce nikam jít, tajně si přeju, aby mu to nevyšlo. Stárnu a pohodlním, nebo jsem byla v minulém životě Marlén a chci, aby si mě zapamatoval mladou, krásnou, štíhlou a vůbec, kde ty kytky jsou?

Dobře, že dneska přijde David. On je moje jediná radost. S jeho pubertou sem zavane normální svět. Ráda si s ním povídám. Jenže i to nám bude můj muž závidět a kazit. Atˇ se objeví kdokoliv, on musí mít pocit, že je první a nejdůležitější. Snad nás nechá aspoň chvilku klidu.

Piju kafíčko a píšu ti. I to je pro mě vzácná chvíle. Mám za sebou první ranní kolečko. Je umytej, přebalenej, vyměnila jsem mu povlečení… A do prdele, už volá, slyším ho přes dveře.“

„Mohl bych, Vlasti, poprosit o trochu vody? Od rána jsem odvodněn. A kousek chlebíčka. Suchého, prosím, zřejmě mám fatální nedostatek živin. Mohla bys vyhovět hned? Jsem nemocný člověk, takřka v terminální fázi života. Ať si to pak nevyčítáte!“

„Tak tohle je můj manžel. Bezpočtukrát za život mi rozbil ksicht tak, že jsem nemohla druhej den do práce, chodila jak kretén v tmavejch brejlích a musela všem lhát. Holky mi to stejně nežraly. Tolik almar, stolů a umyvadel, o který jsem se jako uhodila, nikdo doma nemůže mít. Možná sis o mně někdy myslela, že se chovám jako děvka utržená z řetězu, když jsem ti líčila ty svý jízdy s chlapama. Jo, půjčila jsem si pár mužskejch těl a ne vždycky mě to bavilo. Šla jsem do toho ze zoufalství, samoty, abych se nezbláznila. A pomstila se mu. Byla jsem jen hadr, o kterej si utíral boty. Neměl mi tak ubližovat. A naschvál jsem tu jeho nabubřelou snobskou řeč dávala holkám na sociálce k dobru, bavila je tím. Nejvíc milovaly krouželky knedlíčků.

„Jen tři krouželky, prosím,“ anebo. „Mohl bych požádat, prosím, o jednu krouželku navíc? Je to nebeská mana, to jsem nečekal.“

„Tolik let jsem poslouchala u nedělního oběda tyhle kecy. A možná by mi zněly mile, kdyby hodinu na to, co děti odešly z bytu, mě nezkopal v pokoji na zemi tak, že jsem tam zůstala ležet do noci. Za to, že jsem si stoupla mezi něj a Anču, když ji chtěl ve dveřích praštit za odmlouvání. Nikdy neměl rád moje dvě děti z prvního manželství. Vlastně nemá rád ani svýho Vítka. Odmalička ho deptá průpovídkou „takovej blbec snad nemůže být mým synem,“ mrzačí ho na duši. Nejčastějc jsem to schytávala za Honzu. Jak ty dva se nesnášejí. Honzík už k nám ani nejde. Scházím se s ním v restauraci. Naštěstí bydlí ve svým a Anča taky.

A třeba mi bude to peklo jednou chybět, až tu nebude. Až zavládne ticho. Po krouželcích a maně nebudou lítat krávy a píči (stačí mu málo - abych odešla k sousedce pro sůl, zakecala se s ní u dveří.

Už musím končit, jdu mu dát jídlo a vyměnit plenu. Volá, že mu to uteklo.“

Justina

Justina vždycky věděla, co chce a dávala to jasně najevo. Ve čtyřech letech, když stála poprvé na lyžích uprostřed zasněžené krajiny Krkonoš naditá v tlusté červené kombinéze, řvala do vánice jako tur:„Já ci lyžovat do chaty!“ V útulných prostorách horského hotýlku se jí líbilo víc než na kopci, kde silně fučelo.

V dospělosti jí hotely učarovaly. Taky nutný dokup barevných kostýmků. Řadila si je ve skříni a neměla jich pořád dost, ale ještě před tím do nich poctivě sbírala rozumy. Aby všechno hrálo a mohla později při komunikaci s lidmi vyzařovat v hotelovém světě ono penězi nevyčíslitelné kouzlo exkluzivní „píár“ osobnosti přitahující firmě klientelu. Jednoho dne, dřív než se zamilovala do kostýmků, si sbalila kufry a odjela na rok studovat do Ameriky.

„V Brně ani v Plzni nevyučují Public relations“ (kdo to kdy slyšel), „nejlepší v tom oboru je universita v Syracuse,“ oznámila nám lakonicky.

„Syrakusy, to je snad přístav na Sícilii, ne?“ chytala jsem se stébla (ohledně znalostí zeměpisu přírodou ošizená), „tam by mohlo bejt i hezký počasí,“ trefila jsem se výjimečně, jenže tyhle - Syracuse - byly ve státě New York.

Abych své dítě viděla, měla jsem si nejspíš jednou za měsíc skočit flopem přes Atlantik.

Chtěla odjet a mě tu nechat. Bezradnou, obolavělou z neutěšeného pohledu na rodiče, které dohnalo stáří a vydali se na zdlouhavou cestu do nebe. První schod, druhý a další, táta byl pořád o kus napřed. Stoupali výš, zadýchávali se a čas běžel… Došlo mi, že tu taky nemusejí být věčně.

S obavou jsem sledovala i proměnu svého muže. Bylo už jasné, že se brzy zařadí k té spoustě obětí raného českého kapitalismu. Dodavatel zakázky, která znamenala pro jeho investiční firmu její další existenci, se propadl i s penězi do země. Týden co týden se podobné kauzy odehrávaly před našima očima na televizních obrazovkách. Za nitky spravedlnosti tahali neviditelní, vyšetřování se vleklo a peníze cestou někam mizely. Role viníků s poškozenými se daly mávnutím proutku zaměnit. Zaskočený bezmocí dovolat se práva, dostal strach, že mohou zavřít i jeho a vezmou nám střechu nad hlavou. Ztrácel sebejistotu, obviňoval se ze špatného odhadu lidí, z osobního selhání. Necítila jsem se spokojená, a už vůbec ne šťastná. Přestávala mě bavit práce, převládla únava.

Justina s tím vším (s námi, momentálními zoufalci) nechtěla nic mít. Ani se nepokoušela zapírat, jak moc touží vypadnout. Nedivila jsem se jí. A možná se mi chtěla pomstít za to, že jsem kdysi opustila já ji. Zbaběle jsem jí tenkrát utekla a nechala ji tu na krku mámě... V ten listopadový den, kdy mě po šesti týdnech propustili z Vinohradské nemocnice a dali mi jen pár hodin na přesun do plicního sanatoria v Tatrách. Co vysvětlovat sotva šestiletému dítěti, že ji mohu ohrozit tuberkulózou, kterou jsem onemocněla. Teď po letech, když se mé křesílko zapasované mezi mlýnské kameny propadalo hlouběji, mi to ta malá holka vrátila. A nijak mě nešetřila.

Končila zrovna čtyřleté pomaturitní studium diplomacie. Školu po revoluci u nás založilo pár známých tváří, nadšenců, s vizí vymoci jí vysokoškolský statut a vypustit do světa odborníky na státní správu. Pamatuju si Justinino nadšení, když v nabídce škol objevila konečně něco vonícího příslibem dálav. Pro ni jak šité na míru. Státnicí z angličtiny v kapse, snila od gymplu o tom, že brzy vyletí z hnízda. Co nejdál, protože, co tady.

Už se nejspíš viděla na velvyslanectví v některé zemi, kde od rána do večera svítí slunce a obchody v přízemích domů s venkovními restauracemi a kavárnami jsou plné šatiček a kabelek, silnice lemované vysokými skleněnými hotely a moře na dosah. Po silnicích se míhající samé porsche a lamborgini a řídí je jen dokonalí gentlemani. A všichni se tam usmívají, ani stopa po maskách otrávenosti a zapšklosti, jaké vídala v dětství a dospívání cestou do školy v tramvaji, autobusu a na ulicích doma.

Malá skupina natěšených studentů zbožně uctívajících své profesory dostala za uši. Škola vyplivla první várku dětí a ekonomicky se zhroutila. Rozčarované, popuzené ztrátou iluzí, braly to jako zradu a rozprchly se na všechny strany.

„Tak tohle je ten kapitalismus, jo?“ ptala se, nevím proč nás, od hlavy až k patě postižené generace, naše dospívající dcera. „Taky nic moc, že jo?“

Pár jich šlo na vysokou, ti netrpělivější se vrhli do života. Justina se nechala zaměstnat u mezinárodní studentské organizace v Praze a sbírala informace o univerzitách v zahraničí. Zjišťovala, co pro to musí znát a udělat pro to, aby se mohla o přijetí venku ucházet.

Po ročním korespondování, obesílání škol, získání potřebných bodů z mezinárodně platné jazykové zkoušky a po složení přijímacích zkoušek ke studiu v zahraničí, se dočkala. Necelou dvacítku mladých lidí ze všech koutů světa přijala k ročnímu studiu oboru public relations Syracuse Unversity ve státě New York. V ověřování podpisů a zkoumání hromady rodinných dokladů, v tom jsou Američané důslední. Porevoluční čas studentům v Čechách přál, Tina měla štěstí.

Docela reálně, příliš zatěžkaná našimi dospělými starostmi, se připravovala na únik z domova. Aby se ospravedlnila, bez ustání opakovala cosi o připažených, klackem ubitých křídlech. A že prý musí poznat svět a osamostatnit se. Přesvědčená, že tam někde daleko (hlavně jinde) bude líp. Nám s tátou zbyde aspoň víc času pro sebe, podle ní jsme ho potřebovali (starostlivá).

Ne, že by nás přímo z něčeho obviňovala, ale připadali jsme si divně, i když jsme ji chápali. Taky jsme měli své sny. Zkraje sedmdesátých let tvrdě odkrojené mantinely doby i těmi skutečnými. Justině už nic v rozletu nebránilo. Blížila se chvíle, kdy zmizí do tramtárie a nás tu nechá.

Před polednem zavládl v redakci klid. Svezla jsem se do křesla za skříní a vyndala si na klín taštičku s líčidly a zrcátkem. Za almaru křeslo důmyslně zasunul doyen naší tříčlenné partičky, Karel. Nebylo tam vidět hned, když někdo vrazil do dveří. Nohy od kolen našinci sice vyčuhovaly, ale horní část těla a hlava měly ještě vteřinu k dobru. Kája taky ten vysezený starý krám přednostně okupoval. S vymáchanou kravatou v polívce a vzedmutou košilí na bříšku, do něj pravidelně po obědě zapadl a zavřel oči. Potřeboval jen deset minut, aby mohl fungoval dál. S Pavlem jsme automaticky ztichli a když procitl, užívali si jeho zázračné proměny. Neuvěřitelné, co může s člověkem udělat pár minut propadu do limbu. Kájovi zrůžověl popelavý obličej, vypadal čerstvě jako ráno, když vyspalý a plný energie vtrhl do redakce. A nanovo kolem sebe šířil dobrou náladu.

Bylo to celé zvláštní, vezmu-li v úvahu, že jeho krátký odpočinek patřil do kategorie vtipných scének z estrádního kabaretu. Už když do křesla padal, zachytil v letu dva papíry a položil si je i s tužkou na klín. Pro případ, že by nečekaně vešla nezvaná návštěva. Podřimoval, oči napůl žerdi, víčka přes mírně spejblovské bulvy se nepatrně chvěla číháním. Jak vrzla klika, přešel z polospánku přirozeně v přemýšlivého novináře a mistrně sehrával zaujetí pro text.

Oba moji rozhlasoví kolegové měli ve svém věku kolem šedesátky na šlofíky přes den nárok. Kájova etuda byla ve skutečnosti jen hra. Nikdo v domě na Vinohradech by si netroufl ani jednomu z nich něco takového vyčítat. Patřili k hájeným veličinám. Neexistoval pořad, za jehož vznikem by nebyli. Nijak jim neublížilo ani, že přežili v rádiu normalizační roky a narozdíl od některých navrátivších se po revoluci, ovládali dobře své řemeslo. Měla jsem štěstí, že jsem mohla pobývat pár let pod ochrannými křídly. Byli to renezanční chlapíci, gentlemani a slušňáci.

Tu noc jsem mizerně spala. Představa, že se dostanu domů po osmé, se dala snést jen s vidinou blížícího se víkendu. Karel zmizel brzy odpoledne natočit anketu o prospěšnosti nového rozbujelého fenoménu, billboardů. Aby se nadechl jarní Prahy, zamířil si to z Vinohrad pěšky až na Staromák. Sotva za ním zaklaply dveře, pronesl Pavílek.

„Co kdybych šel psát do klidu…“ a obdařil mě bleděmodrým pohledem „krásného geronta- astmatika“. Drbaje se ve vousech, zašumloval sehraně provinile. „Nějak se nemůžu soustředit.“

Ten rošťák. Ve skutečnosti se chlubil jen poloviční pravdou a už vůbec nepotřeboval, sbalený v cuku letu, můj souhlas. Mohl říct rovnou, že se chce cestou ještě zastavit na dvojku s jednou ze svých obdivovatelek, u oběda kolem nás nápadně kroužila. Jenže, takhle měla ta jeho komedie větší kouzlo. Elévky Pavla obletovaly neustále, protože neustále potřebovaly poradit. A on začínajícím novinářkám pomáhal rád. Flirty konzumoval jako živou vodu, byly pro něho inspirací. Nejradši ale prchal do svého soukromého ráje. Tam mu bylo nejlíp a rozhlas tím nijak nekrátil. V tichu jeho domova se rodily vtipné fejetony, chytré scénáře, vznikaly půvabné akvarely, grafiky, obrázky malované na dřevo. Patřil k druhu lidí vícero nadání. Z lázní nám posílal ručně vyrobené pohlednice, trefně karikoval svět kolem sebe. Viděl ho nejen přes krásné slovo, ale i skrze vůni dřeva a temperové či olejové barvy. Stejně dobrý malíř a výtvarník jako vypravěč, autor a interpret textů. Ve svém domku v Michli mohl při práci pozorovat oknem do zahrady, jak se den po dni otevírají obrovské tmavohnědé, fialové, bílé a jinak barevně namíchané kosatce nevídané krásy (rád dělal květinami radost svým oblíbenkyním v rádiu, redakcemi i patry napříč). Nemínil přijít o žádnou ze zázračných fází procesu přírody. Chtěl zachytit štětcem stejně tak rozkvétání poupat, jako rozvinuté květy i jejich nakřáplost a uvadnutí. V červnu a v červenci pracoval nejvíc doma. Kdykoliv ho přemohlo to bláznění přírody, mohl vyjít ven přivonět k půdě na záhonech, v každém koutu jeho ráje se něco klubalo ze země. Na zahradě pookříval a navzdory travám a květeně iritujícím jeho astma, mu šlo psaní scénářů od ruky. Když k tomu mohl zakopávat o své milované kočky, byl blažený.

Měl jich trvale aspoň pět a další adoptoval. A žádná z nich se nejmenovala obyčejně. Pavlovou pýchou byl patnáctiletý Monte Christo přezdívaný Monty. Rozený hrdina a hrabě. Slabost měl i pro Tkaničku, kocoura s nezvyklou délkou těla. Zbožňoval Farah Rézi, nosila nápadně hrdě vztyčenou hlavu. Zářivou oranžovou barvou kožichu, jako by vypadla hraběti z oka. Měla se u něj dobře i Matylda (jméno Pavlovy tety), no a Nudli vyloženě rozmazloval (ustavičně pšíkala a tekl jí sopl). Nalezenci, šedočernému mourkovi s výrazem nešťastníka přezdíval Tragéd a ani jeho by za nic na světě neošidil. Měl pro jméno každé své kočky důvod.

Největší potížista Monte Christo býval v čase kočičích námluv i měsíc nezvěstný. Jeho páníček se nemohl dočkat, až se hrabě objeví zas doma a bude ho mít pod kontrolou. Bál se o něj jako o přítele. Věřil v jeho výjimečnou sílu a doufal, že si osmikilový kocour v kočičí džungli poradí. Chvíle v redakci, kdy líčil, čeho je Monťas schopen, jsme s Karlem brali jako léčebnou kúru před obvykle méně zajímavou poradou:

„Včera se konečně vrátil,“ hlásil už ve dveřích, když kocour našel cestu domů. „Vorvanej jak samice. S natrženým uchem a vlajícím kusem kožichu i s masem, takovej parádní trojúhelník mu někdo vyrafnul,“ kreslil barvitě poranění. „V kožichu má obrovský vydřený rudý fleky, do krve rozdrásaný plešky. Masochistisky si to drbe ještě se u toho slastně šklebí. Musí ho to svědět i bolet, ačkoliv…“ mávl rukou „kočky bolest necítí. Krev z drápků si olizuje s takovou chutí, jako by žral biftek. Blbec jeden.“ Pavel se s ním musel jako obvykle poprat, aby mu vyoperoval dvě největší klíšťata utopená v těle. Ta nejotravnější. Teprve pak mu rány zapudroval a propustil ho.

„Žena ho pohlídá, dal jsem jí to za úkol. Stejně si potřebuje vybrat náhradní volno. Aby si neubližoval, jinak mu ten kožich nedoroste,“ školil nás o kočičích útrapách. Nerad připouštěl a nechtěl si ani představovat, co všechno na Monťasovi mohli kocouři páchat. Jistý si, že jeho kocour je v Michli široko daleko nejsilnější a pokud už není vyhnutí, povznese se i nad potupné znásilňování. Když se Monty vrátil obzvlášť zrychtovaný, měl pro to Pavílek vysvětlení.

„Musela ho napadnout celá grupa kocourů. Ze žárlivosti. Obchází tam takovej černej votrapa stejný váhy, ale Monty mu to určitě taky nandal, to je bezdebat.“

Neměli jsme důvod mu nevěřit. Důkazem kralování Pavlova miláčka byl bezpočet zrzavých koťat, objevujících se ve správném čase kolem domu. Táhla se za ním a Pavel pyšně hlásil jejich skóre. S jistotou poznal, s kterou kočkou si, vedle přispění dalších kocourů, Monty zadal. Koťata nosila na kožichu barevné otisky, zrzavá vévodila

Pavlův kocouří pořízek se vracel po dobrodružných výpravách, až když mlel z posledních sil. Věděl moc dobře, že ho páníček zbaví otravných klíšťat, ošetří mu krvavé odřeniny a znovu, hezky od začátku, ho začne vykrmovat tím božským žrádýlkem - směsí hovězí konzervy s vařenými kolínky, po kterém se mu stýskalo, když musel na ulici vzít zavděk nahnilými zbytky. Dá ho do kupy právě včas, aby mohl vyrazit za novými dobrodružstvími. Radši by sám hladověl, než aby šidil kočky. Dostaly to nejlepší, co se domů koupilo a hraběti nepokrytě nadržoval. Tak jako Monte Christo kraloval kocourům v Michli, byl Pavílek vyhlášeným králem a mecenášem všech michelských koček.

Uměla jsem si představit, jak odpoledne bude sedět nad scénářem pořadu a půjde mu slina. Sluneční paprsky rozprsklé na poházených stránkách, kolem něho pobíhající koťata... Přes oči a čumák někdy až s absurdně vyvedenými šmouhami, že není vidět pořádně výraz, taky přes prdelku …Courají sem a tam otvory dveří v domě, včetně vchodových, protahují se přes kožené záclonky šikovně zapracované do vyřezaných děr… Otírají se páníčkovi kolem kotníků, předou, polehávají na ponožkách a scénáři, aby si ho jistila. Největší radost z toho měla jeho manželka, ale uvykla už.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nepřestávej tančit.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.