© Vilém Koubek, 2021

Cover illustration © Jana Kiliánová, 2021

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2021
(elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-0650-7 (PDF)

ISBN 978-80-275-0651-4 (ePUB)

ISBN 978-80-275-0652-1 (MobiPocket)

POLYMEROVÁ KONZERVACE,
KROK ZA KROKEM

• Nejprve se tělo tradičními metodami připraví k pitvě, mimo jiné vypumpováním krve;

• během pitvy se odhalí to, co se zamýšlí ukázat — v případě svalů je například nezbytné odstranit kůži a tukovou tkáň. V této fázi se tělo uvede do požadované polohy;

• následně se takto připravený preparát vloží do acetonové lázně, aby se zbavil vody;

• poté se preparát zbavený vody ponoří do koupele ze silikonových polymerů a uzavře do vakuové komory;

• ve vakuu se aceton vypařuje a nahrazuje ho silikonový polymer, který proniká do nejzazších zákoutí tkání;

• silikon tvrdne, nicméně zůstává pružný.

OLGA TOKARCZUKOVÁ, BĚGUNI

1

Zoufalství má spoustu podob. V mým životě — stejně jako na časový ose každýho tuctovýho detektiva — je ale vždycky převlečený za práci, která smrdí průserem.

Třeba za takovou, při který po vás klient chce, abyste mu sejmuli otce.

×

„Chci, abys ho pro mě vodkrouh!“ vyštěknou blbečkovskej účes, co zrovna jede mezi pozérskou vyšší vrstvou, piercing v obočí a ostrej nos, pod kterým se houfujou chomáče pubertálního chmýří. Vyfoukne mi přitom do ksichtu mrak páry smrdící chemickejma jahodama.

Od samýho začátku se po mně vozí, jako by mě držel v hrsti. Ale na druhý straně, pokud po vás někdo chce, abyste mu zabili jednoho z rodičů, pravděpodobně jste v jeho hlavě něco jako sourozenci.

Kdoví.

Neřeším ho. Nedám mu pěstí, i když mi fouká do ksichtu páru. Nezvednu ho ze židle a nebudu mu hlavou mlátit o zeď, dokud mu z tý skoby mezi očima nenadělám chrupavčitou sekanou.

Namísto toho potáhnu z vlastního, normálního cigára, zaleju šluk pivem a zazátkuju panákem.

Vaper přede mnou se zatváří naprosto znechuceně, a to ani netuší, že v jednom nesčetněkrát opakovaným švihu mávnu na obsluhu, aby donesla další rundu.

„O vlastním fotrovi už jsem slyšel lidi mluvit i líp,“ zasyčím.

„Já už viděl střízlivější trosky.“

Co mu na to chcete říct?

„Zabij si ho sám,“ zlomím se.

Vaperovi se v ksichtě vystřídá řada výrazů, který oscilujou mezi nasraností a opovržením. Proto je mi jasný, že jsem konečně seknul do slabin. Teď přijde ten důvod, proč si svou špinavou práci nezařídí sám a musí s ní za někým, kdo se udržuje při životě šmírováním nevěrnejch manželů.

Nano přede mě postaví dalšího panáka a zkontroluje nejprve můj půllitr a pak mou společnost. Nelíbí se mu ani jedno.

Nezeptá se, jestli máme všechno, protože nás nechce obsloužit. Elektronická rakovina mezitím funí do okolí bílou mlhu. Podvědomě přitom stříhá očima hospodu a cukaj mu koutky. Takže je to pravděpodobně jeden z těch ztroskotanců, co u baru foukaj páru do skleniček nebo po stole, aby si z nich duševně jednoduchý publikum nadělalo do spoďár.

S nově nabytým soukromím mi Vaper řekne: „Nemůžu, protože zmizel.“

Nádhera.

„A gorily nejsou zrovna vhodnej vyšetřovací matroš, protože maj v hlavách akorát banány a nasráno,“ nasypu mu trochu soli do rány.

Zatne zuby.

Přivře oči.

Ksicht se mu nahrbí vráskama vzteku.

Takže mám pravdu.

„Fajn, najdu ho, ale kuchneš si ho sám. Nejsem žádnej vrah,“ promluví ze mě dvě promile a platební čip, kterej vede ke kontu tak vyluxovanýmu, že už skoro ani neexistuje.

Vráskama zavlní šok.

Absence otázek je roztáhne do zmatku.

Teatrální čurák.

„Takhle snadno?“ zeptá se mě, aby mi dal najevo, že jsem udělal obrovskou chybu.

Kopnu do sebe zbytek piva a zasalutuju si o další.

Nesleduju, jestli mě Nano vnímá. Vím, že jo.

„Tak to vybal,“ popoženu Vapera, abych mu vzal aspoň trochu škodolibýho větru z plachet.

A dozvím se, že sice dostanu dost peněz, ale budu muset jet do Odpočinku.

Kurva.

Vaper se zubí jako malý děcko, který právě přechytračilo rodiče.

Srovnám se s tím pomocí dalšího hřebíku. Netuším kolikátýho, ale z rakve už bych nejspíš nevypad.

×

Odpočinek je rezervace mileniálů.

Někdy ve třicátejch letech vědci konečně zjistili, jak zastavit stárnutí, a proklatý fakani dospívající v jednadvacátým století najednou nemuseli umírat. Mládí jim nikdo nevrátí, ale doktoři je aspoň dokázali zakonzervovat.

Jenže namísto aby je zalili lákem a postavili vedle marmelád nebo pečenejch čajů do temnýho kouta ve sklepě, nechali je běhat venku. A nesmrtelný důchodci jsou furt důchodci. Nikdo před nima nemávnul magickým proutkem, co by jim vytáhl hlavu z prdele a zajistil, že se začnou zajímat o věci mimo svou věkovou bublinu. Nevidí nic novýho, necejtí nic novýho. Vlastně bych řekl, že necejtí vůbec nic. Nová doba je jim ukradená. Potřebujou okolo sebe ty samý kulisy, který znali v době, kdy se rozhodli vysrat na osobnostní růst. Jedině tak si připadaj na svým místě a ve správný době.

Po světě tak vznikla hromada rezervací zapomenutejch v čase a ta naše se jmenuje Odpočinek. Nejdřív to byla menší kolonie, pak se ale o skanzenovým konceptu dozvěděla celá horda chodících mrtvol napříč republikou, z osady se stalo město a z města nakonec něco jako stát ve státě.

Představte si peklo.

Protože takový ty dobrý důchodci, co se snažej, nemaj důvod izolovat se od zbytku světa. Tahle oblast je nacpaná tím nejhorším a nejzabedněnějším lidským odpadem.

Z apokalyptickejch vizí mě vytrhne jméno.

Karel Zlámal.

Pak adresa bydliště a hospoda, kde podle všeho prochlastal několik rodinnejch jmění. Když to Vaper říká, šlehaj po mně odlesky z jeho zlatejch prstenů a ohlušuje mě chrastění hodinek, za který by si moh koupit polovinu Nanovy hospody.

„Proč já?“ zeptám se, abych věděl, komu za referenci zlámat ruce.

„Nikdo jinej není v takovejch sračkách, aby podobnou věc vzal,“ vystřelí Vaper, vyfoukne další náklad páry a efektně se v něm zvedne ze židle. Zatímco mu okolo ksichtu poletujou mlhový víry, otevře mi v kapsách všechny kudly šibalským mrknutím.

A odejde.

Zamávám mu a Nano mi donese další rundu.

2

Kocovina na mě zaklepe jako bourací koule přimontovaná k jeřábu: neptá se, jestli může dál, prostě vrazí dovnitř.

V bytě mám přehlídku OCD čistoty, která mě v aktuálním stavu vytáčí k nepříčetnosti. Místnosti jsou vybydlený, ne zrovna tím útulným způsobem. Podlahu hyzdí akorát nedbale odhozený boty. Ve vzduchu chybí světlo, na zdech zase

obrazy

plakáty

dekorace.

Básník by řek, že ve stěnách se odráží moje duše. Když se na ně ale dívám, vidím akorát cihly a tapety.

Poezie.

Ještě než si připomenu jedno z největších mouder lidstva, a to, že čím se člověk zkazil, tím se má taky napravit, odbudu si duet blití a hygieny. Protože zvracet čerstvě vypitou whisky je hřích.

Teprve v koupelně si všimnu, že na sobě od včerejška mám kabát.

Abych se na sebe nemusel dál dívat, raději skříňku se zrcadlem otevřu a jen tak mimoděk svůj útěk zamaskuju snahou vydolovat z ní ústní vodu.

Z poličky na mě vykoukne poloprázdný balení antidepresiv, kolem kterýho se vznáší opar zklamání. Žádný kožený křeslo, příjemnej rozhovor o vnitřních démonech ani doutník a freudovská lajna kokainu. Vyfasoval jsem prášky a přání pěknýho dne. „Pomůžou vám dostat se z nejhlubší nory, abyste se mohl víc soustředit na uzdravení.“

Příbalovej leták se vedlejšíma účinkama hrdě hlásí k samovolný laktaci, tloustnutí, náladovosti, únavě a k sebevražednejm sklonům.

Protože když jste v totálních sračkách, ani náhodou nemáte sílu se vodkrouhnout. O sebevraždě se sice říká, že je to zbabělej skutek, ale podobnou volovinu můžou tvrdit jen lidi, co se o ni nikdy doopravdy nepokoušeli. Aby se člověk dokázal zhasnout, potřebuje odhodlání a sílu. Pokud si ho ale zrovna podávaj úzkost s beznadějí, chce se akorát tak stočit do fetální polohy a tiše civět.

Jenže jakmile si dáte prášky, uleví se vám. Sice až tak po měsíci užívání. Ale jo.

A pak najednou tu sílu a odhodlání máte.

Vlastně by se dalo říct, že sebevražda je součást vaší terapie.

Kouzla života.

Zavřu skříňku a jdu zvracet skrz vyčištěný zuby.

×

Do bot se nasoukám instinktivně. Jako bych se vracel ve včerejších stopách. Zabouchnu dveře, a že mám klíč, doufám asi jen z deseti procent svý existence.

Koberec na chodbě je plnej zašlapaný špíny a děr.

Vidím se v něm líp než ve zdech.

×

Kabát ztrácí svou funkci, když v něm spíte. Nedělám si prdel. Podzimní vítr mě profoukne jak dávka celoplášťovejch střel. Takže se mi k nevolnosti přidaj husí kůže s paralýzou.

Nanův bar je sice jen přes ulici, ale kandelábru se držím dobrejch deset minut. Teprve pak se mořská hladina z betonu trochu uklidní a mě napadne pootevřít pusu, aby mi nejektaly zuby.

Člověk by nevěřil, jakýho survivalistu z něj udělá nouze.

×

Nano je na svým místě, protože nejí, nespí, nepije, dost možná ani nedejchá.

Pucuje sklo a jeho obličej je stejně mrtvej jako moje touha žít.

Posadím se přímo před něj k baru, protože jako jeden z mála ve městě zvládá vypadat vždycky o kousek hůř, než vy se cejtíte. Vzácnější dar, teda kromě schopnosti mistrovsky natočit půllitr, barman mít nemůže. Vždycky je vám hned o trochu líp, ale ne zas o tolik, abyste se nemuseli zrušit.

„Sprav mě,“ pozdravím.

Odpoví mi nalitým panákem.

Zarazím ho do sebe jako nadržená ženská baterii do vibrátoru.

A pak další.

„Korejcům došly ksichty,“ pronese Nano zřejmě první větu svýho dne.

Řeknu „uh“ a jsem na sebe pyšnej.

Mozek se mi ale naštěstí opět zalejvá voltáží. Znovu mi v něm hraje ta stará dobrá odrhovačka, že za kocovinu si vlastně můžeme sami, protože jsme prudce odřízli tělu zdroj alkoholu, namísto abysme mu postupně dávali menší dávky.

Krom toho je whisky ideální snídaně, protože je docela bohatá na kyselinu ellagovou, který se mezi světovejma markeťákama přezdívá „velmi účinnej antioxidant“. Zapomeňte na ledový čaje z petlahví, rakovina, demence i obezita se daj přechlastat.

Mám ze sebe radost a Nano to vidí, takže pokračuje: „Ta jejich posedlost plastickou chirurgií je přivedla do stavu, kdy začínají všichni vypadat stejně.“

„To je rasistický,“ kontruju a poroučím si další dávku falešný střízlivosti.

„Celá země je teď vyděšená z toho, že lidi začnou na ulicích potkávat sami sebe, psychicky to neunesou a budou se hroutit,“ nenechá se rozhodit Nano. Kdysi dávno se mi svěřil, že miluje korejskej pop z prvních dvou desetiletí jednadvacátýho století. Tehdy byl dost možná ožralejší než já, a když jsem se ho s vypětím všech sil zeptal na důvod, řek mi jen, že je to upřímná hudba.

Produkovaná opakujícíma se ksichtama.

V zemi, kde na lidech zůstávaj původní jen ty části, co se nedaj změnit plastickou chirurgií.

„Musím jet za mrtvolama,“ navážu na jeho lano mizérie.

„Do Prahy?“ zeptá se a skoro z něj nejni cejtit sarkasmus.

Kdo by to byl řek, že se z Brna ve dvacátejch letech stane město hipsterů a tím si zajistí mládí, zatímco Praha zestárne a začne vymírat.

„Do Odpočinku,“ opravím ho.

Nano nic neřekne, ale jeho pohled vykřikne „A kurva!“.

„Jo,“ odpovím.

„To znamená, že ti můžu strhnout všechny dluhy, protožes dostal zálohu,“ usměje se a můj instinkt amatérskýho bezdomovce zaznamená prudkej pokles na kontě.

Vztek mě přinutí vystřízlivět natolik, že vstanu, ignoruju točící se svět a vypadnu z hospody.

„Tak zase někdy,“ volá za mnou Nano.

Protože ví, že se nevrátím.

3

Po cestě z Nanovy hospody ve mně kosa s větrem trochu nakopnou spalování a výsledkem je překvapivě funkční člověk.

Jakkoliv je venku hnusně, musí se nechat, že zima očistila ulice od bezďáků, který v tomhle zasraným století vlastně přišli o podstatu svý existence. Každej má dnes někde v těle čip a ten se stará o identifikaci i platební transakce. Peníze jako takový neexistujou.

V tom lepším případě houmlesáci aspoň na něco hrajou. Vedle sluníčkovejch bezďáků jsou ale ulice plný těch nenávistnejch, co jen stojí a civí. Nemluvěj, protože veškerý jednání za ně obstarávaj špinavý hadry, mastný vlasy a oči plný trpkosti.

Pohledem vám naznačujou, že se v týhle době neoctnuli dobrovolně. Chtějí, abyste věděli, že trpí, a vy s tím nemůžete nic udělat, ani kdybyste si nakrásně nějaký drobný na chlast přičarovali. Snažej se, abyste si uvědomili, že je to vaše vina.

Vyklepu z krabičky cigáro. Zippo mlaskne, jiskra vyletí a zhasne.

Zkusím beznaděj vyprovokovat ještě dvakrát.

Ale vítr protestuje.

×

Spravenýmu se mi vrátí chuť k jídlu, takže jen o dva bloky dál od Nanovy hospody vlezu do samoobsluhy Pusan, kde si jako v jediný ve městě můžu dát míchaný vejce se slaninou a kopou kimči. Protože to jediný vás dokáže vyšponovat srovnatelně dobře jako chlast.

Ještě nebylo ani deset, a lokál je proto plnej lidí s kelímkama kafe.

Když si naberu svou královskou porci kalorií, slepičích pokladů a korejskýho požehnání, sklidím asi půl tuctu znechucenejch ksichtů.

Pochopím narážku a dám si i kávu.

×

Pokladní skener se vybarví zelenejma cukrblikama a pustí mě do jídelny, kde na mě čeká prázdnej stůl. A já si zrovna nevzpomínám, co by mi mohlo vyšvihnout karmu k takovýmu štěstí, takže v nejbližších okamžicích čekám minimálně lokální apokalypsu.

Než mě ale svět spláchne do hajzlu, začnu nakládat zelí, míchat vejce, krájet slaninu a pít kafe.

Krom jídla mě hřeje myšlenka, že bankovní čip v mým zápěstí je zase trochu nafutrovanej prachama ze zálohy.

Nejni to ani deset let, co je zavedli namísto platidel, a stejně jako všechno ostatní v týhle zemi to byl tunel a průser. Nejdřív přišla panika, protože lidi najednou nepotřebovali peněženky ani karty. Všechno bylo jinak a jako první se samozřejmě vzpamatoval zločin.

Protože co chcete krást, když lidi nic nenosej po kapsách?

Netrvalo dlouho a nějaký chytrý hlavě došlo, že pokud jsou prachy na čipu a čip implantovanej v ruce, prostě si svou kořist můžete z lidí na ulici useknout.

Po několika masakrech přišla změna.

Čipy se začaly implantovat do krků a do hlav.

Zkuste si tipnout, co se začalo sekat potom.

Slanina šustí jako podzimní listí. Kafe je černý jak noc a neslábne ani pod náporem cukru. Vejce v sobě maj pachuť masokostní moučky a kimči mi nejspíš brzo propálí jícen.

Takže lapám po dechu, smrkám a vzpomínám, že teprve pak, po několika miliardách investic, lidi napadlo, že by se čipy měly vázat na tělesný funkce.

Když někomu useknete ruku, končetina přestane fungovat a čip taky. To samý s hlavou.

Konečně krok správným směrem.

Pokud teď chcete někoho okrást, musíte ho prostě unýst a vysát mu konto ve speciálních čipovejch farmách. Tělo pak můžete prodat na orgány.

Aspoň je v tom systému trocha efektivity a elegance.

×

Zhruba v polovině kelímku mi začne šrum probouzejícího se všedního dne spolu s ranníma televizníma pořadama a mladejma studentama lízt na nervy.

Počasí venku mi opět připomene, že jsem si nesundal kabát. Tentokrát ale funím s plným žaludkem, takže se ani trochu nepodobám prázdný existenci z rána a větru se akorát vysměju do poryvů.

Vydám se zpět a svou kocovinovou smyčku utáhnu prodejnou U Petra.

Kdo je Petr?

Asi majitel, netuším.

Je to jen velká místnost s regálama plnejma chlastu a cigár. Žádnej prodavač, protože když nemáte hmotný prachy, nepotřebujete ani člověka, kterej by se staral o jejich vybírání. Nad dveřma je místo zvonku snímač.

Vejdete.

Dle libosti si naberete zásoby štěstí.

Sejme vás.

Jste svobodní.

Čistě podle názvu bych si tipnul, že stejně jako zbytek Brna ani tahle sámoška nepatří nikomu z Česka. Jméno je moc obyčejný a takovýhle úrovně upřímnosti už dnes našinec nejni schopnej.

Uvnitř jsou celkem tři lidi. Všichni vypadaj, jako že litujou včerejška a chtěj se vyprostit, aby zítra mohli zpytovat svědomí kvůli dnešku. Každá flaška je přitom sázka do metanolový loterie. Malý závany jistoty na vás dejchnou akorát ze skla trochu známejch značek, který na sobě maj neporušený kolky.

Jameson je ve slevě.

A já jsem rozenej Čech.

Kolik jich koupím?

Závěry si vyvoďte sami.

×

Cesta do Odpočinku mě děsí. Dokonce bych řek, že odpuzuje. Proto se před ní nejdřív musím pořádně naložit do pohody.

Z následujících tří dnů si pamatuju akorát to, že se se mnou gauč pohybuje po místnosti, jako bych měl místo podlahy zkurvený rozbouřený moře. Dvakrát se mnou vyšvihne eskymáka a já se přitom ze všech sil snažím neutopit vlastníma zvratkama.

Moje garsonka se za ty tři dny změní v nikotinovou udírnu: před kouřem se kdysi chtěla krejt tapetama, ale ty bestie ji zradily a loupou se. Odhalujou tajemství, o kterým jste netušili, že by ho mohly skrejvat. Mlhavě vzpomínám na to, že je trhám ze zdí a do těch pak buším pěstma.

Když se čtvrtej den ozve zaklepání na dveře, mám zkrvavený klouby a spím zamotanej v potrhaným papíru s omítkou.

Klepání přejde v bušení, rány se nakonec vybarvěj jako štípající se dřevo.

To bychom měli bezpečnostní dveře.

Do mýho oparu proniknou dvě skříně převlečený za lidi, vyměněj si znechucený pohledy, odhážou ze mě bordel a pěstí mě pošlou do bezvědomí.

Tajně doufám, že na sobě mám furt kabát.

Protože nestíhám ani zakvičet, natož se na cestu oblíct.

4

Chtěl bych říct, že se probudím s nějakou hlubokou myšlenkou, nebo aspoň s pěkně vostrou hláškou. Ale pravda je taková, že jakmile se vám někdo pokusí zarazit nos do ksichtu, neotevíráte oči do zrovna růžovýho světa.

Taky bych chtěl prohlásit, že jakmile se trochu rozlepím, vydám se na svou vyprošťovací stezku do Pusanu… Ale jedu vlakem.

V kupé sedí třesoucí se mrtvola ženskýho rodu, sinalej ksicht s rozmláceným obličejem — já — a nějaký individuum bez vlasů a výrazu.

Babča natahuje ruku a ukazuje na mě prstem. Klepe se tak mocně, že na ní povlává rukáv.

„Donesli vás sem…“ na chvilku se odmlčí a polyká, dost možná hledá správný slovo, „nějací pánové.“

To bychom měli gorily. Vaperovi se evidentně nelíbilo, jak mrhám časem pečlivou přípravou na cestu do Odpočinku.

„Říkali mi,“ pokračuje stará paní, „abych vám vyřídila…“ Do obličeje se jí vetře prázdno, takže je mi jasný, že už se nedozvím, co mi ti milí pánové vzkázali. Babča polkne a zřejmě úplně zapomene, že s ní v uzavřeným prostoru sedí někdo další, protože se začne koukat z okna.

Výborně.

Chvilku zápasím sám se sebou a teprve pak se odvážím kouknout na existenci vedle mě. V tom okamžiku si říkám, že budu silnej, a pokud se mi borec rozhodne pohled oplatit a bude to Vaperův špion, neuhnu.

Můj soused se na mě opravdu podívá přesně ve chvíli, kdy ho začnu zkoumat, jako by mě celou dobu hlídal. Proto zatnu zuby a splním svý předsevzetí — v jeho očích zahlídnu robotický prázdno vypolstrovaný optikou.

Stroj se na mě neusměje, nemrkne ani se nepokusí zamračit.

Jenom mu červeně problesknou čočky.

To abych věděl, že je to starý zasraný téčko. Komančská mašina na zabíjení. Bez smyslu pro humor, bez emocí, čistě efektivní. Když se v Evropě vzedmula nová vlna komunismu, robotizovanej Putin vyslal do našich řad drobnou armádu polidštěnejch strojů, kterejm se říkalo téčka. Proč, to nevím. Na první pohled se ty mašiny tvářily neutrálně. Jakmile ale došlo na akci, nedodržovaly žádný etický zásady ani zakódovaný pravidla, jak si je kdysi vysnil Asimov.

Celá tahle násilná kapitola v sobě nesla hořkosladkej nádech, protože téčka neměly uchopitelnej slovník. Programátoři jim do hlav nasadili neustále se opakující sadu prokomunistickejch hesel, takže kdykoliv chtěl stroj promluvit, vylezlo z něj něco ukrutně rudýho.

Když nakonec Putinova intervence selhala, zbejvající funkční roboti se rozprodali mezi zdejší podnikatele. Idea byla taková, že jim budou dělat ochranku, ale nakonec se využívali hlavně jako zabij—

„Už jsem si vzpomněla,“ vyděsí mě zákeřná babizna, jejíž existenci mi zazdilo rudý zablesknutí. „Mám vám vyřídit, že tady Lev na vás bude dávat pozor a měl byste si pospíšit,“ dokončí a je na svou paměť náležitě hrdá.

Opět se očima střetnu se Lvem a všimnu si, že je sice plešatej, ale hodně chlupatej. V sedu je vyšší než já a ramenama se stěží vejde do sedačky.

„Buduj vlast, posílíš mír,“ pronese Lev a z každýho jeho slova sálá smrt.

„Jedete za rodinou?“ přetrhne dozvuky výhrůžky babča a za odměnu dostane akorát můj vyděšenej a zmatenej pohled. „Vypadáte docela mladě, panáčku,“ usměje se na mě, aby mi dala prostor vzpamatovat se.

Žaludek mi spadne do kalhot a na jeho místo se vetře uvědomění: v břiše se mi začne rozrůstat jak pekelně nasraná rakovina a s každým úderem srdce mi stravuje okolní orgány, spolu s chutí žít. Je mi totiž jasný, že tenhle vlak nikde po cestě nestaví, putuje jen od konečný na konečnou.

„A kam že to jedeme?“ zkusím svý štěstí, ale v podstatě jen blábolím, abych se nějak vyrovnal se svým osudem.

Babča nasadí překvapenej výraz. Co je to za nestoudnost, nastoupit do vlaku a nevědět, kam jede? Obzvlášť když je tak speciální! V jejích očích se vystřídá pohrdání a odmítání připustit si, že jsem otázku myslel vážně. Nakonec se s ní ale smíří, stejně jako se skutečností, že nezemře, pokud nebude chtít.

Nadechne se…

A odpověď si domyslete sami.

Lev dodá: „Se Sovětským svazem na věčné časy a nikdy jinak!“

×

Když mi to pajšl dovolí, koukám z okna. Takže ne moc. Průjezdu hraničním tunelem si ale nemůžu nevšimnout, protože celý kupé zalije tma.

Odpočinek je vlastně taková odizolovaná buňka světa, která ustrnula v jednom časovým úseku a nehodlá se nikam posouvat. Líbí se jí sračky, v nichž se zasekla. Přímo se v nich rochní a nezajímá ji, co se děje venku.

Aby si Odpočinkáři pojistili odloučení, postavili okolo celý oblasti obrovskou zeď s inteligentníma obrannejma systémama. Protože nic nedá venkovní společnosti tak dobře najevo, že o ni nemáte zájem, jako několikametrová vražedná konstrukce.

Dovnitř vedou jen tři cesty, z toho dvě vlakový a jedna pro údržbářskej personál.

Nic víc.

Aby vás pustili do města, musíte projít bezpečnostní prověrkou, psychotestama a kopou standardizovanejch procedur, který oddělujou duševně zdravý od těch, co můžou mezi důchodce. Kontroly ale probíhají až přímo na nádraží v centru, a pokud se byrokracii nebudete líbit, prostě vás posadí na první linku zpět do normálního světa.

Takže se hezky projedete, zabijete celej den a taky se ujistíte o tom, že tenhle systém navrhovali Češi.

×

Babča ode mě nedostala odpověď, takže o mě přestala mít zájem. Jakmile vlak konečně zastaví a ve výhledu zůstane akorát umělý osvětlení podzemní příjezdový haly, ani se na mě pořádně nepodívá. Zvedne se a uraženě se odbelhá.

Lev toho využije, vstane, popadne mě za ruku a prudce mě vytáhne na nohy.

Málem mi přitom vykloubí rameno.

Pak mi podá glock — čistě proto, aby mi dokázal, že ani s kvérem bych proti němu neměl šanci — a chytrej telefon, na kterým se objeví nahrávka Vaperova ksichtu.

Nevkusný piercingy nejdřív vypustí do objektivu páru, aby bylo jasno, kdo je tady alfa samec. Pak mi na dálku vysvětlí, že Lev má v sobě monitorovací zařízení a že bude pravidelně posílat hlášení o mým postupu. Prej mě stroj sleduje, ale nemusí se mnou nutně všude chodit. V určitejch časovejch intervalech si mě prostě najde a vymlátí ze mě důkazy o mý činnosti. Předá je dál a dostane instrukce ohledně toho, jestli můžu dál žít.

Což je divný, protože Odpočinek nejni pokrytej obyčejnejma komerčníma sítěma a komunikátory z venku tam jednoduše nefungujou. Stejně tak tohle město nemá internet, kterej by protýkal ven, ani třeba rádio, co by vysílalo za hranice zdí. Dokonce i televize je buď dobovej recyklát, nebo speciální produkce pro uzavřenou komunitu tvrdohlavejch mrtvol.

Klidně je ale možný, že různě po městě jsou ukrytý přístupový body. Nakonec jen totální idiot by si myslel, že se tady bude žít počestně. Prachy přelezou inteligentní zdi daleko snadněji než lidi.

Lev mě praští do ramene.

Chápu, nedávám pozor.

Vaper pokračuje ve svým teatrálním tlachání: prozradí mi, že od Lva dostanu fotku — Lev ji vytáhne a podá mi ji — a že mám dva dny na to, abych něco zjistil.

Záznam se přeruší.

Lev se na mě usměje.

Teda pokusí se.

Usilovně se ho snažím ignorovat a beru si fotku. Na zadní straně je napsaný jméno děduly i hospody, kde prej trávil nejvíc času.

Což je dobře, protože obojí jsem za poslední tři dny zapomněl.

Jako bonus Vaper přidal i adresu tatíčkova trvalýho bydliště.

K zulíbání.

Průvodčí vtrhne do kupé jako stoletej uragán a naznačí nám, že pokud okamžitě nevypadnem, vynese nás v zubech.

Odporujte nakrklý důchodkyni.

×

Po cestě betonovým koridorem, kterým musej projít všichni nově příchozí, si připadám jako bych se vracel do vězení.

Lev dupe za mnou a mou představu umocňuje s ruskou grácií.

Chodba je vytapetovaná dveřma s podivnejma jmenovkama a přidělenejma byrokratickejma berličkama. Čistě podle názvů funkcí většina zdejších pracantů nemaká a ten zbytek určitě rotuje, aby se taky zrovna nepředřel. Klidně se s váma ale vsadím, že kdybych někam vtrhnul a dotyčná osoba náhodou seděla u stolu, dokáže mě svou verbální masturbací přesvědčit o svý užitečnosti.

Před přijímací kanceláří je dvanáct sedátek a terminál, kde si můžete vyjet číslo. Zastaralej dotykovej displej se mi ke spolupráci podaří přesvědčit až napotřetí a nepřehledný menu ze sebe nakonec vybleje přesně tu možnost, kvůli který jsem tady.

Jedu za rodinou.

Moje číslo je 726.

×

Člověk by si myslel, že když před ním v řadě nikdo není, bude se mu komise věnovat okamžitě. Nakonec ale se Lvem setrváme v kulervoucím mlčení dobrejch třicet minut, než se nad dveřma konečně rozsvítí číslo a stará reprobedna zahraje sonicky vyčpělej džingl.

Vcházím v oblaku rozmrzelosti a vzteku.

A vevnitř sedí to nejkrásnější nepenzistický stvoření, jaký si dovedete představit.

A slovo nepenzistický v tomhle případě nasazuje laťku velice nízko: ženská za přepážkou má přes třicet, trochu volnější sako, drdol a přísnej výraz v docela hezký tváři.

„Posaďte se,“ vyzve mě a v hlase jí zní něco velice podobnýho kovovýmu přízvuku Lva.

Nejsem si jistej, jestli mám šanci utýct.

Pak můj ruský soudruh zabouchne dveře a zůstane stát venku.

Шлюха.

×

„Chtěla bych vás informovat, že naše sezení je monitorováno a zaznamenáváno,“ rozváže si jazyk komisařka a pokračuje se strojovým „podepište tady“. Podá mi lejstro, jehož podškrabem schvaluju zpracování svých osobních údajů.

Chvíli přemejšlím, jestli jí mám zamávat před obličejem čipem, kterej by tuhle proceduru urychlil tak, že by mě sejmula a pak bych se zved a odešel. Ženská se ale tváří zcela přesvědčeně. V ksichtě má vážnej výraz někoho, kdo svý práci věří a postupy jsou pro něj všechno. A pokud je tohle její standardní procedura, nemám šanci cokoliv změnit.

Podepíšu.

„Děkuju,“ pronese, aniž to myslí vážně. „Takže pane Krhavý…“

„Říkejte mi Vincente.“

„Na žádance jste uvedl, že jedete navštívit rodinu, pane Krhavý,“ nepřistupuje na mou hru. „Jste si doufám vědom toho, že o návštěvy se musí žádat dlouho dopředu a k přijímacímu pohovoru má smysl se dostavit až v okamžiku, kdy jste vyzván oficiální notickou?“

Řeknu „ne“ a v ten okamžik jsem si plně vědom toho, že liju benzín do hořícího hnízda sršňů.

„Ne?“ zeptá se mě s notnou dávkou nevíry v hlase. Těšila se, že mě vyleje ven, ale nečekala, že mi to bude jedno.

„Ne,“ konstatuju a vylovím z kabátu cigára se zapalovačem.

„Tady se nekouří,“ zaprotestuje stvoření, kterýmu teď konečně vidím na visačku a zjišťuju, že se jmenuje Pavla.

Chvíli její protest zvažuju, nakonec se ale usměju, zippo klapne a do místnosti se vetře tabák.

Co mi může udělat? Nepustí mě do města?

Tajně v to doufám.

Pavla ale jen zakroutí hlavou a pokračuje ve výslechu: „Za kým jedete?“

Povím jí o Kájovi Zlámalovi, jeho bydlišti a hospodě.

Projede mou historku počítačem a ten jí naznačí, že nějaká taková mrtvola v Odpočinku opravdu žije. Nato se jí obličej zkrabatí šokem, takže čistě pro efekt vyfouknu kouř a zeptám se, jestli je všechno v pořádku.

„Podle počítače máte povolení vstoupit,“ hlesne klubíčko neštěstí.

„Mám?“ ani se nesnažím skrejvat svý překvapení.

Zpraží mě pohledem, protože si myslí, že blbýho hraju jen proto, abych ji naštval. „Podle počítače vás i vašeho bratra mám pustit do města bez dalšího šetření,“ dočte. Promne si kořen nosu — zmáčkne si ho fakt silně — a vydechne. Takže se jí tohle nestalo poprvý.

„Dobře, tak aspoň základní pravidla,“ zamračí se na mě. „Tohle místo není žádný zábavní park, rozumíme? Lidi tu normálně žijí. Nemůžete se jim vkrádat do bytů, jakýmkoliv způsobem je ohrožovat a tak podobně. Platí tu podobné zákony jako venku, chápeme?“

Potáhnu a vyfouknu kouř. Nejsem si jistej, jestli se buzerací snaží získat morální převahu, nebo je prostě takhle naprogramovaná. Taky mám pocit, že těmahle pravidlama obvykle návštěvníky neotravuje, že dostávám speciální verzi pro někoho, kdo se tu chystá páchat nějaký nekalosti.

„Vaše povolení ke vstupu je omezené a nevztahuje se na všechny oblasti. Přístupný je vám pouze střed a jeho vnější okraj,“ ukáže významně na mapu, kterou má za sebou. „Nevyjíždějte z města do okolních vesnic, nechoďte do průmyslových zón a rozhodně se držte dál od kvádru —“

Přeruším ji syknutím, protože mi cigáro při tahu prohoří až k prstům a popálí mě. Možná trochu příliš horlivě ho típnu o stůl — za rozjetou hlavičkou v laku zůstane vypálenej flek. V ráži se ho sice pokusím setřít, ale jen okolo něj rozmažu popel.

V Pavlinejch očích se během mýho nemotornýho tanečku rozhoří nenávist.

Takže je čas zdrhnout.

„Vaše testy jsou stejně k ničemu, Pavlo,“ rozhodnu se svoje malý faux pas zahrát do autu a začnu se zvedat. „Všechny roršachy vypadaj jako krev a moje nejoblíbenější asociace je vražda. Ale jinak budu hodnej, čestný skautský!“

Pavla zalapá po dechu, mrkne na hromadu brožurek, který má nejspíš rozdávat, pak se podívá na mě a pohledem mě pošle do hajzlu.

Dveře za sebou doslova zabouchnu.

Lev čeká venku a netváří se nijak.

5

Výstupní hala, která tvoří poslední hranici mezi byrokratickým vlakáčem a Odpočinkem, je strohá, šedivá, ale svým způsobem uspokojivě hřejivá. Jako by se vám vysmívala a na poslední chvíli se vás snažila přesvědčit, že jejím opuštěním děláte zatracenou chybu.

Uvědomuju si to.

Zdi jsou sice prokládaný oknama, ale moc světla přes ně neproteče. Zavazej mu totiž stojany s brožurama. Drobný manuály o životě v Odpočinku. To abyste věděli, že teď jste na cizím území a budete se řídit zdejšíma pravidlama, jinak vás důchodci nejspíš umlátěj papučema.

Základní info nechám ležet na místě a vezmu si časovej rozpis Týden v Odpočinku, kterej by mi podle dne, data a času měl říct, co se právě okolo mě odehrává a na co si mám dávat bacha. Přijde mi, že něco podobnýho je dost zbytečný, protože co se asi může dít ve městě mrtvol tak akutního, abyste se tomu museli přizpůsobovat?

Bez většího rozhlížení vyrazím ven, a když přede mnou fotobuňka otevře dveře, opřou se do mě

studenej vítr

nadávky

křik

a túrování elektronickejch vozítek.

Celej seznam se mi v hlavě zabalí do nekonečnýho úžasu, bleskově mrknu na telefon, abych zjistil, že je čtvrtek, a pak si dotyčnej den dohledám v brožurce, kde místo nadpisu stojí výkřik SLEVY.

×

Hlavní bulvár je kompletně ucpanej.

Tříproudá silnice je doslova namačkaná důchodcema na troj- a čtyřkolkách, který nějaká velice schopná a dobrosrdečná duše kdysi dávno vyvinula pro tlustý lidi. Pak si ale mrtvoly uvědomily, že na nich můžou jezdit taky, a vzaly trh útokem.

Apokalypsa přede mnou postrádá opravdový troubení, protože vozítka stěží kníkají. Chybí jí řev pořádnejch motorů, jelikož elektromotorečky taktak táhnou kupředu. Když zavřu oči, můžu si představit, že mrtvoly seděj na robotickejch štěňatech.

Účastníci provozu jsou většinou narvaný v lesklejch prošívanejch bundách, kvůli kterejm vypadaj jako pytle s odpadkama. Řvou na sebe, nadávají si, protože s každou vteřinou přicházejí o zlevněnej salám, balenou vodu a plíny. Všichni je chtějí mít, ale nemůžou, protože ten kretén před nima v řadě nejede.

Neexistuje lepší doklad skutečnosti, že ani tahle generace nedokázala vystoupit ze stínu svejch rodičů. Sice o sobě dávala vědět hlavně spoustou nadrobenejch a extrémně hlasitejch internetovejch menšin, ale většina dospěla a ztrouchnivěla do zajetejch stereotypů, který v mládí viděla doma. Stáří holt z člověka vymačká to nejhorší, a jak tak koukám okolo, slevy taky.

×

Jakmile mezi pruhama prosviští tramvaj až po okraj narvaná nákupčíma, scénu zalije amok: za vagonama lítaj berle, a dokonce jedna umělá noha. Nejbližší vozítka na projíždějící soupravu útočí a zapadávají do kolejiště. Jejich „nemohoucí“ majitelé v sobě magicky objevujou sílu, stoupají na svoje vetchý nohy a zachraňujou svý štěňata, aby je nerozmetala následující příslušnice hromadný dopravy.

Zbytek cigára mi prostě před obličejem uhoří.

Popel spadne zcela tiše, aniž bych si toho všim.

Potáhnu akorát filtr.

„Ať žije naše dělnická třída!“ dodá Lev.

×

Po zdravý a velice krátký úvaze se rozhodnu jít pěšky. Na rozdíl od silnic jsou totiž chodníky úplně prázdný.

Podle mapky na zadní straně brožury stojí hospoda, kde prej Kája prochlastal rodinný dědictví, docela blízko centra. Tři čtvrtě kiláku mě asi nezabijou.

Jakmile si uvědomím, že jsou důchodcovský zácpy nekonečný, protože za slevama tady evidentně jedou všichni, přestanu vnímat okolní halekání. Odpočinek se přede mnou vymaluje jako úplně šedivý město, jaký by vypadlo z jakýhokoliv generátoru obyčejný zástavby:

Několikapatrový budovy.

Bloky s pochcanejma rohama.

Vajgly zašlapaný do chodníků.

Výlohy kadeřnictví a potřeb pro chovatele zvířat.

Lékárny.

Desítky lékáren.

Praktický lékaři.

Tabáky.

A večerky.

Chvíli bojuju s myšlenkou zajít si koupit aspoň plechovku piva, pak se ale rozhodnu, že přece jen ještě mám nějakou hrdost a že s chlastem počkám až do hospody. V duchu se poplácám po rameni.

Lev našlapuje vedle mě: zdánlivě mi nevěnuje pozornost, ale stoprocentně monitoruje každej můj pohyb.

Směrem od centra se začnou snižovat budovy a řídne hustota lékáren i chovatelskejch potřeb. Mezi dlaždicema chodníku se objevuje víc trávy a lišejníků, vajglů ubejvá a svět je tak nějak čistší. Jako kdybyste během pár set metrů odešli z města na vesnici.

Což je ve skutečnosti na druhý straně zdi dost vzácný. Podobný díry, kde je vzduch aspoň částečně dejchatelnej a život relativně upřímnej, už skoro neexistujou.

Čistě pro formu, abych se nerozplýval nad rámec potřeby, se vytrhnu ze sna a zkontroluju, jestli zácpy dosahujou až sem.

Dosahujou.

×

Kájova hospoda nese poetický jméno Kerchov a stojí přímo naproti kostelu s překvapivě velkým hřbitovem.

Člověk by přitom řek, že zrovna do Odpočinku se nejezdí umírat.

Knajpa má jedno patro a na ulici je víceméně osamělá. Z obou stran ji objímaj jenom cesty a obě pravděpodobně slepý. Jedna kvůli zásobování a druhá kdovíproč. Za ní pokračuje šedivá zástavba: maloměstský řadový domky s předzahrádkama v dáli ustupujou krabicoidním budovám, asi skladištím, těžko říct.

Kostel má naopak šarm rozvalin, věž, ve který tikaj masivní hodiny, a otevřený dveře.

Pošlu k nim kyselej úsměv a vkročím do Kerchova.

×

Venku se sice teprve probouzí den, vevnitř je ale příjemný přítmí. Bar je obleženej staromódníma židličkama na stupínku, boxy jsou vypolstrovaný, pár stolů stojí na place, v rohu se krčí malý pódium a nějaká zvuková aparatura. Po prvních krocích se vrzáním přihlásí o slovo parkety. Nábytek vypadá velice robustně a spolehlivě, jako by vám naznačoval, že jakkoliv se tu zrušíte, nic vám nehrozí.

Jste v bezpečí.

A barman nejni starej. Chci tím říct, že mu nečouhá parte z kapsy, ale zároveň už mu neteče mlíko po bradě. Chápete, nejlepší roky. Ty samý, ve kterejch jsem já.

Bar má natočenej přímo ke dveřím, ale stojí v dostatečný vzdálenosti od nich — tak aby na vás netáhlo, kdykoliv někdo přijde. Skoro mám pocit, že se tady při navrhování přemejšlelo.

Po pravý ruce se barmanovi plazí tetování s logama kapel dvacátýho století. Takže z doby, kdy ještě hudba nestála za hovno. V jednom uchu má trochu kýčovou naušnici. Na ksichtě kvalitní a prošedivělý vousy. Levý obočí proseklý jizvou.

Mám ho rád, ani na něj nepotřebuju mluvit.

Produsám lokálem, překousnu několik zvědavejch pohledů a s hrůzou si uvědomím, že tu seděj samý mladý. A tentokrát myslím náctiletý, studentíky, nebo teda děcka, co by měly bejt studentíci. Tihle ale, místo aby byli ve škole, klopěj do hlav už v devět hodin ráno a podle vymrtvenejch ksichtů tohle nejni první den jejich sebepoškozování.

Sednu si přímo proti barmanovi.

Změří si mě pohledem a pak těkne očima vlevo.

Stojí tam věšák.

Takže si konečně rozepnu kabát. Vytáhnu z něj cigára se zippem a čekám, jestli sklidím klasickej křivej pohled plnej znechucení a odmítání jako v moderním světě tam venku.

Barman ani nehne brvou.

„Co to bude,“ zeptá se mě čirá profesionalita zabalená do hřejivýho barytonu.

Objednám si pivo, dostanu úsměv a sleduju, jak se výčepní se škopkem mazlí. Buduje ho pěkně poctivě. Lije ho zvostra, aby nebyl napěchovanej oxidem uhličitým a zároveň měl pěknou čepici. Když ho pak konečně postaví přede mě, vyžahnu ho na jeden zátah.

Neptá se, prostě začne vyrábět další.

„Každý nováček ve městě takhle reaguje,“ podá mi nový umělecký dílo. „Obzvlášť pokud přijede ve čtvrtek.“

„Venku je to takhle pokaždý?“ totálně podlehnu jeho schopnostem a nenucený konverzaci.

„Ve skutečnosti je to dneska slabší. Přijde mi, že marketingové oddělení to trochu nezvládlo a všechny trháky naládovalo do letáků minulý týden. Tenhle je to spíš taková ta klasika. Levné rumy, odpadní fernety, toaleťák, pivo za tři kačky,“ odplivne si.

Flusnul bych taky, ale na to se ještě dost neznáme.

„Takže jo, dneska je to slabší,“ dokončí a roztočí třetího půlčíka, zatímco já s hrůzou zjišťuju, že mi ten druhej tak nějak zmizel v pazourách. Musím trochu brzdit, ještě tu mám na práci nějaký vyšetřování.

Polknu a chci něco říct, ale vychází ze mě jen vzduch, slova se neproderou.

„Co si dá on?“ zeptá se barman a podívá se na Lva, kterej stojí asi dva metry za mnou a pohledem pročesává okolí. V hlavě se mu pravděpodobně rodí bojovej plán a zároveň taky nejspíš spřádá únikový trasy. Vůbec bych se nedivil, kdyby si z čistý robotický paranoie mapoval všechno, kolem čeho jdeme.

„Někam si sedni, Lve, a neotravuj,“ zkusím svou drzost a robot překvapivě zapadne do boxu. Ani přitom nehlesne.

„Nic si nedá, nepije,“ usměju se na barmana a za odměnu dostanu další pivo.

Zatím se ale od toho zlatavýho pokušení držím dál.

„Tak proč?“ chce vědět, co tady dělám.

„Jedu za rodinou.“ Položím na pult fotku a snažím se netvářit jako fízl.

Nejspíš mi to nevyjde, protože barman sebou trochu škubne, pak ale nasadí světáckost a plynule přejde do klidu. Snímek si vezme, chvilku si ho prohlíží a nakonec do mě zabodne pohled.

Řekne „v životě jsem ho neviděl“ a dá si záležet na tom, aby mi bylo jasný, že lže. Evidentně to nedělá poprvý.

„Možná si na něj nevzpomínáš,“ přejdu na tykačku, když už si hrajeme na blbýho a blbějšího.

„Možná bys mi mohl nějak osvěžit paměť,“ pokračuje, jako by recitoval fráze ze svýho oblíbenýho drsňáckýho filmu.

„Co by to člověka stálo, takový osvěžení paměti?“ zeptám se, abych mu dal najevo, že má převahu a může si určovat podmínky.

„To záleží,“ zamyslí se. „Co umíš? Teda krom chlastání,“ mrkne na třetí prázdnej půllitr.

Kurva.

„Trochu toho, trochu onoho,“ vyhrnu si rukáv košile, aby si moh prohlídnout vytetovanej čárovej kód, kterej jsem si odnes z války. Protože tehdy jsme nebyli o nic víc než to zasraný zboží na pultech. Projet čtečkou, pípnout, zaznamenat a hurá na jatka.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Posmrtná predace.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.