Přeložila:

KRISTINA VOLNÁ

Barbara Cartland: Hvězdy ti poradí

Vydání první

Copyright © 2008 by Cartland Promotions

All rights reserved

Images and Cover Art Illustration by Period Images, Pi Creative Lab and RevArt8. Cover Text by Ricardo.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2426. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Follow Your Heart vydaného

nakladatelstvím Barbaracartland.com v roce 2008

Český překlad © 2021 Kristina Volná

Odpovědná redaktorka Jana Markusová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1566-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1567-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Barbara Cartland

HVĚZDY

TI PORADÍ

Celý svůj život jsem šla za svým srdcem

a můžu popravdě říci, že se nikdy nezmýlilo.

Barbara Cartland

Kapitola 1.

1878

Při projížďce v lesích si Della pomyslela, jaké má štěstí. Milovala venkov a jarní lesy pro ni měly neodolatelné kouzlo. Zjistila, že cítí zvláštní magii, intenzivnější než cokoli, co se dělo ve světě kolem.

Sama to nedokázala vysvětlit.

Protože byla jedináček, neměla nikoho, s kým by své myšlenky mohla sdílet. Její rodiče – kteří už byli po smrti – souzněli natolik, že do jejich světa nemohla proniknout ani jejich dcera, i když ji nadmíru milovali.

Poté co její otec zahynul ve válce v Súdánu, staraly se Della a její matka v Londýně o dům jeho bratra, lorda Laindena, který pracoval pro britskou vládu jako ministr zahraničí. Trávil proto mnoho času v zahraničí a byl rád, že jeho švagrová a její malá dcera „udržují teplo rodinného krbu“.

Před rokem, během velice chladné zimy, však Dellina matka zemřela na zápal plic. Odcházela smířená, protože se těšila na shledání s manželem.

Della se bez ní cítila osaměle. Nebyla to ovšem jediná změna.

Strýc se rozhodl, že je načase, aby se odebral do důchodu, protože ho časté cesty na kontinent vyčerpávaly. Byl proto jmenován šlechticem, aby se mohl účastnit jednání Sněmovny lordů, kam občas chodíval. Nejspokojenější však byl na venkově.

Vždy měl pocit, že právě tam patří, a Delle tím udělal nezměrnou radost, protože mohla jezdit na koni.

Svou vášeň pro ježdění zdědila po svém otci, v Londýně jezdívala po Rotten Row, to ale nebylo stejné jako jet tryskem po venkovské krajině, kde žili nyní.

Lord Lainden měl to štěstí, že se během své funkce ministra spřátelil s vévodou z Marchwoodu. Chodili spolu do školy, ale pak je osud zavál každého jinam. Vévoda zdědil titul a pozemky ve Francii, a proto se mu hodila pomoc dávného přítele.

Když se lord Lainden rozhodl odejít do důchodu, vévoda mu nabídl, aby žil v Hampshiru v jeho domě, který obklopoval stoakrový pozemek.

Vévoda mu dům poskytl za cenu tak nízkou, že to byl téměř dar, a lord Lainden mu za to byl velice vděčný.

Della si život na venkově oblíbila. Vévoda řekl jejímu strýci, že může cvičit jeho koně a jezdit i po pozemcích, které se táhly několik tisíců akrů.

Delle bylo málo přes osmnáct a bylo načase, aby byla představena královně Viktorii na královském dvoře ve Windsoru. Také by se měla účastnit plesů a dalších zábav, které byly určené pro společenské debutantky.

Ale i když jí to strýc několikrát nabízel, odmítla se do Londýna vrátit.

„Snadno bych ti mohl najít gardedámu, Dello,“ navrhoval jí. „Ve společnosti je mnoho dam, které mají poněkud obtíže s penězi, a tak velmi rády pomohou s debutantkami.“

Della na to nic neřekla, a tak pokračoval: „Tedy s těmi, které jsou siroty jako ty, a nebo se o ně jejich rodiče z nějakého důvodu nemohou starat.“

„Chtěla bych zůstat na venkově, strýčku Edwarde,“ odvětila Della. „Nikdy jsem nebyla tak šťastná jako teď a tady, když mohu jezdit na všech těch báječných koních, které má Jeho Milost ve stájích.“

Maličko si povzdechla. „Ujišťuji vás, že jsou mnohem zábavnější než všichni mladíci, kteří mne až dosud požádali o tanec.“

Lord Lainden se zasmál, neboť i on chtěl s Dellou na venkově zůstat. Měl v plánu se postarat, aby jeho zahrada byla nejkrásnější z celého hrabství, a kromě toho středem panství tekl potůček, kde se dali lovit pstruzi.

Po hektickém životě diplomata a nekonečném cestování, které se od ministra zahraničí vyžadovalo, to byla vítaná změna. Zjistil, že v klidném životě, kdy na něj denně nečeká tucet schůzek, nachází potěšení.

Těšil ho také čas strávený s neteří, protože si uvědomoval, že je výjimečně inteligentní. Díky životu v Londýně se jí dostalo dobrého vzdělání v jednom semináři pro mladé šlechtičny. Na jeho přání se naučila řadu jazyků a díky tomu, že se on sám pohyboval v politice, se Della zajímala o vše, co se dělo doma i v zahraničí.

Velmi ji bavily společné diskuse, a když lord Lainden mluvíval se svou neteří, míval občas pocit, že by se o stejném tématu mohl bavit s jakýmkoli jiným ministrem.

Toho rána jí po snídani podkoní z vévodova domu – Wood Hall – přivedli tři koně. Měla si vybrat toho, který se jí pro ranní vyjížďku zdál nejlepší. Všichni to byli nově zakoupení hřebci a vrchní podkoní je chtěl vyzkoušet pod sedlem.

Della si s ním o všech třech koních dlouze povídala a nakonec si vybrala hnědáka, který se jí zdál ze všech tří nejživější.

„Vim, že ho zvládnete, slečno Dello,“ řekl jí vrchní podkoní. „Ale na druhou stranu by byl holej nerozum, kdybyste s ním skákala, než si na sebe víc zvyknete, abych tak řek.“

Della se zasmála. „Jsem si jistá, že to bude brzy. Ale samozřejmě máš pravdu, Grayere, a já ho nevezmu na překážku, dokud mi neřekneš, že to mohu udělat.“

Grayer, který pro vévodu pracoval už řadu let, se na ni usmál.

Věděl, že je výjimečná jezdkyně, přesto se ho vždy zdvořile ptala na názor a pokaždé ho vyslechla. Jednou řekl své ženě: „Což je víc, než můžu říct vo těch nafrněnejch paničkách, co přijedou na zámek a myslej si, že toho vědí víc než my, co tu žijem.“

Protože to neslyšela poprvé, jeho žena se jen zasmála. Věděla však, že Della se k lidem umí chovat a že ji mají rádi všichni sloužící, s nimiž přicházela do styku.

Hřebec, který se jmenoval Samson, se s Dellou zprvu rozběhl cvalem, ale posléze zpomalil do pohodlného klusu. Čas rychle utíkal, a tak ho Della pobídla směrem k lesu. Teď už ji poslouchal na slovo a klusal tak pomalu, že dívka viděla malé zajíčky cupitající po mechem zarostlé cestě a veverky šplhající na stromy. Nad hlavou jí zpívali ptáci a Dellu napadlo, že se lístky stromů jemně naklánějí do rytmu jejich písní.

Existuje něco krásnějšího? ptala se sama sebe v duchu.

Když projížděla přes mýtinu, spatřila něco nečekaného.

Byl to vršek cikánské maringotky.

Prozradil jí, že přijeli cikáni, kteří se u nich zastavovali pravidelně každý rok. Tuto rodinu znala už asi pět let, protože než si její strýc pronajal dům od vévody, často s rodiči pobývala na Wood Hall.

Cikáni ji odjakživa fascinovali. Tolik se lišili od ostatních lidí, které znala. Ráda si s nimi povídala a učila se jejich jazyk. A teď dočista zapomněla, že nastal čas, kdy zase měli přijet do Hampshiru. Vlastně tu byli dokonce o něco dříve než obvykle.

Leeovi, jak se jmenovali, žili v Anglii po většinu svého života. Přesto se mezi sebou bavili svým jazykem a ani v angličtině neztratili zvláštní přízvuk.

Měli jasné černé oči, velice tmavé vlasy a byli mnohem vzdělanější než většina cikánů, které Della poznala při cestování, nebo když prodávali vesničanům kolíčky na prádlo.

Jakmile se vynořila z lesa na louku, kde tábořili, napočítala, přesně jak čekala, pět maringotek. Pomyslela si, že pokaždé vypadají krásněji než dřív.

Byly rozestavené téměř do kruhu a uprostřed hořel oheň, na kterém si k večeři připravovali dušeného králíka nebo něco podobného.

Della k nim zamířila. Hlava rodu, Piramus Lee, na ni už čekal. Byl to vysoký muž, a přestože mu táhlo na šedesát, měl inkoustově černé vlasy a svalnatou postavu. Své rodině vládl železnou rukou. Ostatní cikáni, kteří se ocitli v sousedství a nepatřili k jeho rodu, se k němu chovali s úctou.

Když k němu Della dojela, uklonil se jí a pozdravil ji. „Vítejte, lady. Doufali jsme, že vás uvidíme. Přijeli jsme včera.“

„Jsem moc ráda, že jste tady,“ řekla mu Della. „Jak se vám daří? Toužím se dozvědět, co všechno jste od našeho posledního setkání zažili.“

Zatímco spolu mluvili, ostatní cikáni si všimli, že přijela, a vyšli z maringotek.

Přistoupila k nim vnučka Pirama, krásná Silvaina. Byla asi stejně stará jako Della a nadšeně ji oslovila: „Moc ráda vás vidím, lady. Když jsme přijížděli, mluvili jsme o vás a doufali, že nás přijedete navštívit.“

„Samozřejmě že jsem vás musela navštívit, hned jak jsem zjistila, že tu jste,“ usmála se Della. „Byla jsem na projížďce a viděla vaše maringotky. Jak se všichni máte?“

Tou dobou už kolem nich byl hlouček lidí, mezi nimi Piramův syn Luke a jeho synovec Abram, který byl o dva roky starší než Silvaina. Jak si povídali, z maringotek vycházeli jejich matky a otcové. Když si Della všimla, že už jsou tam všichni, zeptala se: „Kde je Lendi?“

Lendi, Piramova matka, byla nejstarší z celého rodu a dokázala předpovídat budoucnost.

Piramus potřásl hlavou. „Matce není dobře,“ vysvětlil. „Už nedokáže vyjít z maringotky. Ale vím, že by ji potěšilo, kdybyste ji navštívila.“

„Jistě, ráda za ní zajdu.“

Della požádala Abrama, aby jí podržel koně, a seskočila na zem.

„Mrzí mne, že jí není dobře,“ řekla Piramovi. „Vesničané budou smutní, že jim nepředpoví budoucnost.“

„Je schopná promluvit s jedním nebo dvěma,“ opáčil Piramus. „Mireli se od ní učí. Za nějaký čas z ní bude dobrá věštkyně.“

„To je skvělá zpráva. Každý chce znát svou budoucnost, a kdo ji umí předpovědět lépe než cikáni?“

„Ano, kdo?“ usmál se Piramus spokojeně.

S těmi slovy došli ke krásně zdobené maringotce, která patřila Lendi. Della vyšla po schůdcích a sklonila hlavu, aby mohla projít nízkými dveřmi.

Lendi ležela v posteli opřená o polštáře. Měla bílé vlasy, díky nimž její temné oči vypadaly ještě záhadněji než jindy. Když Dellu uviděla, vztáhla k ní ruku.

„Lady mě přišla navštívit!“ zvolala. „To je ale laskavé.“

„Mrzí mne, že jste upoutaná na lůžko, drahá Lendi. Co budeme dělat, když nám nebudete schopná předpovídat budoucnost?“

Lendi se zasmála. „Vám budoucnost předpovím ráda. K tomu karty nepotřebuju.“

„Jaká je tedy má budoucnost?“

„Čeká vás – štěstí.“

Lendi na okamžik zavřela oči a pak promluvila hlasem, jímž mluvívala vždy, když předpovídala budoucnost.

„Lady najde to – po čem touží – ale bude muset – začít hledat. A nakonec lady – najde překvapení.“

Mluvila velmi pomalu, a když slova odezněla, vztáhla k Delle ruku a překryla svou dlaní její.

„Měsíc vás chrání,“ pokračovala. „Nesmíte se bát – není k tomu důvod. Máte kouzla – která vám nemohou – být uzmuta.“

Její dlaň byla velice chladná.

Když opět otevřela oči, zablýsklo se v nich způsobem, který Delle prozradil, že Lendi je při síle a že ještě nezemře.

„Děkuji vám,“ pronesla nahlas. „Měla bych vám do dlaně nasypat stříbro, ale nemám u sebe peníze.“

Stará cikánka se chraplavě zasmála. „Mezi přáteli nejsou peníze potřeba. Lady je naše přítelkyně. Uděláme cokoli – abychom vám pomohli.“

„Já vím,“ řekla Della tiše, „a jsem vám nesmírně vděčná. Ale v první řadě se musíte postarat o sebe, Lendi. Vaše rodina už by bez vás nebyla stejná.“

„Až přijde můj čas, poradí si. Moc, kterou mám – přejde na jiného člena rodiny.“

„Prý to bude Mireli.“

Lendi kývla. „To je pravda. Je v ní síla. Jednoho dne zaujme mé místo.“

„To je dobrá zpráva, ale jak dobře víte, Lendi, všichni vás máme moc rádi. Pro kohokoli jiného bude těžké najít si cestu do našich srdcí, tak jako se to povedlo vám.“

Stará žena se usmála a Della věděla, že ji kompliment potěšil.

Dívka celou dobu klečela vedle její postele a nyní se naklonila a políbila Lendi na tvář.

„Přijdu zase zítra,“ slíbila jí. „A přinesu vám květiny ze zahrady a jahody, které právě dozrávají.“

„To je od lady velmi laskavé – a laskavost bude odměněna.“

„Kdybyste chtěla ještě něco jiného, musíte mi to říct,“ naléhala Della. „Myslím si, že až se vesničané dozvědí, že tu jste, přijdou za vámi pro radu a pomoc, kterou jste jim vždy poskytovala.“

„Zastoupí mne Mireli.“

Della sešla po schůdcích maringotky.

Koně byli vypřažení a se svázanýma zadníma nohama se popásali na trávě za kruhem maringotek.

Většina členů rodiny na ni čekala.

„Má matka měla radost, že za ní lady přišla,“ řekl jí Piramus.

„Říkala, že její místo zaujme Mireli, ale to nebude jednoduché. Má svou pověst a myslím si, že vesničané nebudou věřit nikomu tak, jako věřili jí.“

„Mireli má dar,“ odvětil Piramus prostě. „Učí ji hvězdy. Rodina nikdy nekončí.“

Della pochopila, že se jí snaží říci, že se schopnosti v rodině předávají tak, aby zůstaly zachovány, a byla si jistá, že se to bude dařit i nadále. Vzpomněla si, že jí Lendi vyprávěla, že se věštit učila od své matky, která byla ve své době také slavnou vykladačkou budoucnosti.

Jako by jí četl myšlenky, Piramus poznamenal: „Linie není nikdy přetržena. Když kdokoli z Leeových zemře, někdo další přijde na jeho místo.“

„Jste tak moudří,“ zvolala Della. „Ale doufám, že s námi Lendi bude ještě dlouho.“

Piramus udělal rukama gesta, kterým beze slov vyjádřil, že je to v rukou božích.

Della si potřásla rukama se dvěma cikány, s nimiž dříve nemluvila, a pak s Piramem po boku zamířila ke svému koni.

„Musíte mi říci, jestli něco nepotřebujete, Pirame. Můj strýc vám milerád pošle vejce od našich slepic a jakoukoli zeleninu ze zahrady.“

„Lady je velmi štědrá. Jsme jí zavázaní.“

Piramus jí pomohl do sedla a ona poděkovala Abramovi, že jí pohlídal koně.

„Přijedu vás navštívit zase zítra,“ zavolala, když odjížděla.

Cikáni jí mávali, dokud nevjela zpět do lesa. Cestou domů uvažovala o tom, že jejího strýce bude zpráva o příjezdu Leeových zajímat a bude s nimi bezpochyby chtít mluvit.

Když dorazila k bráně na příjezdové cestě, byla otevřená, což znamenalo, že strýc má asi návštěvu. Doufala, že nenastal nějaký problém, kvůli němuž by musel do Londýna.

Za poslední měsíc pro něj předseda vlády poslal hned dvakrát a on cítil jako svou povinnost na Downing Street dorazit.

Jestli je to zase pan Disraeli, řekla si Della pro sebe, budu vskutku rozčarovaná. Strýc je přece v důchodu a lord Derby, který ho nahradil, by si měl umět poradit.

Uvědomovala si samozřejmě, že je to velký kompliment. Když se vynořily problémy, o radu jejího strýce nežádal pouze předseda vlády, ale i ostatní politici na jiných pozicích.

Della zajela za zatáčku a spatřila bohatě zdobený kočár, který čekal před hlavním vchodem. I když byl ještě daleko, věděla, komu patří. A toto vědomí zahnalo její obavy o strýce.

Návštěvník nebyl z Londýna, byl to vévoda z Wood Hall.

Minulý týden byl pryč a Della si vzpomněla, že se měl vrátit včera nebo předevčírem. Její strýc dokonce už očekával zprávu z Wood Hall, že se s ním vévoda chce vidět.

Nebylo překvapivé, že se vévoda uchyloval do společnosti svého nejlepšího přítele, protože jeho žena byla napůl chromá a zřídka vycházela z domu. Jeho syn žil ve Francii a dvě dcery už se vdaly.

Přestože se na Wood Hall občas konaly večírky, Della měla za to, že je vévoda osamělý. Nebyl tak chytrý jako její strýc, ale i tak to byl inteligentní člověk. Měl rád, když hovory byly zábavné, ale zároveň na úrovni. Proto nebylo překvapivé, že rád pobýval ve společnosti svého starého přítele.

Měl samozřejmě řadu příbuzných a dva nebo tři žili na Wood Hall. Della je však považovala za nudné patrony. Podezírala vévodu, že sdílí její názor, a když pokračovala po příjezdové cestě, pomyslela si: Nejspíš se zdrží na oběd. Musím varovat kuchařku.

Paní Bestonová sloužila u jejího strýce už řadu let. Byla vždy připravená za jakkoli krátkou dobu uvařit jídlo, které měla Jeho Milost v oblibě. Naštěstí měl rád spoustu pokrmů, které nebylo nijak náročné uvařit.

Ale jak stárla, měla ráda svůj klid a nesnášela, když se na ni spěchalo.

Musím co nejrychleji zjistit, jestli se zdrží na oběd, řekla si Della pro sebe.

Pobídla Samsona a zajela s ním přímo do stáje.

„Jak vám to s ním šlo, slečno Dello?“ zeptal se Grayer, když bral Samsona za udidlo.

„Běžel jako vítr a choval se jako svatoušek! Neměla jsem s ním žádné potíže.“

„Možná ne při jízdě, slečno. Ale chlapci ve stáji s ním trable mají.“

Della se usmála. „Však on se zklidní.“

Potom spěchala přes dlážděný dvůr a kuchyňskými dveřmi do domu, aby našla paní Bestonovou.

Kuchyň se pyšnila starobylými trámy, z nichž visely kachny a kuřata, kusy slaniny a cibule.

„Dobré ráno, paní Bestonová,“ pozdravila Della, když vstoupila dovnitř. „Předpokládám, že víte, že je tu Jeho Milost. A protože je už tři čtvrtě na jednu, jsem si jistá, že se zdrží na oběd.“

„Uvažovala jsem stejně, slečno. Jak už jsem říkala panu Stortonovi asi stokrát, proč se nemůžu o návštěvě Jeho Milosti dozvědět s předstihem, abych mu mohla uvařit to, co má rád?“

Della už ji slyšela stěžovat si mnohokrát předtím, a tak se pouze usmála.

„Ať už je to jakkoli složité, paní Bestonová, jsem si jistá, že Jeho Milost nezklamete.“

Kuchařka neodpověděla. Jen povytáhla obočí a otočila se, aby mohla zamíchat omáčku bublající nad ohněm.

Della odešla z kuchyně a pospíchala chodbou vedoucí do haly. Tam spatřila majordoma Stortona s jedním z lokajů. Chlapce přijali do služeb teprve nedávno a majordom ho zaučoval.

„Předpokládám, že se Jeho Milost zdrží na oběd,“ poznamenala Della, když mířila ke schodům.

„Zatím nám nic neřekli, slečno Dello,“ odvětil Storton.

Della pospíchala do pokoje, protože věděla, že by její strýc nechtěl, aby se k obědu usadila v jezdeckém oblečení, i když plánovala, že na projížďku pojede i odpoledne.

Převlékla se do pěkných bavlněných šatů a rychle si upravila vlasy. Komorná jí zatím zapnula šaty.

„Pospěš si, Emily, nebo přijdu pozdě.“

„Máme ještě dvě minuty, slečno, a nejméně tolik času jeho lordstvu zabere, než dojde z pracovny do jídelny.“

Della se zasmála.

„Ať už to bude jakkoli, strýček Edward vejde do jídelny přesně v tu chvíli, kdy bude odbíjet jedna. Často říká, že za jeho úspěchem je to, že chodí včas, zatímco ostatní chodívají pozdě.“

Komorná neodpověděla a Della si pomyslela, že ji asi nepochopila. Koneckonců to byl rodinný vtip. Protože lord Lainden chodil všude včas, často se mu podařilo získat výhodu nad svými politickými oponenty.

Když Della sbíhala ze schodů, hodiny v hale odbíjely celou. Ve stejnou chvíli spatřila svého strýce, jak s vévodou po boku kráčí chodbou z pracovny, a vydala se k nim.

„Jsem zpět, strýčku Edwarde,“ usmála se, „a přesně načas.“

Udělala pukrle směrem k vévodovi, který se sklonil a políbil ji na tvář.

„Jak se máš, drahoušku, nebo je to hloupá otázka?“ Zasmál se. „Moc ti to sluší a ve tváři máš zdravou barvu, což mi napovídá, že jsi byla na projížďce.“

„Ano, to je pravda, a doporučuji vám vyzkoušet jednoho z vašich nových koní. Je vynikající i na poměry vašich stájí.“

„To je zajímavé, drahoušku, rozhodně ho budu muset zkusit. Jak se jmenuje?“

„Víc než vhodně – Samson. Vždycky jsem si říkala, že velikán nesmí být pouze silný, ale také inteligentní a musí disponovat oním neodolatelným kouzlem osobnosti – a to všechno tenhle hřebec má.“

Vévoda se zasmál. „To je ale nádherné doporučení. Jen doufám, že něco podobného brzy řekneš i o muži.“

S těmi slovy zamířil k hlavnímu vchodu a Della si s překvapením uvědomila, že odchází.

„Vy se nezdržíte na oběd?“ zeptala se.

Vévoda zavrtěl hlavou. „Doma na mne čeká řada lidí. Naštěstí je oběd posunutý na půl druhou, protože k nám jede má sestra z Londýna, a tak ani nebudu mít zpoždění.“

Podíval se na lorda Laindena a v očích mu zahrály ohníčky, jak naznačil, že by mohl být obviněn z nedochvilnosti.

Vévoda si vzal od lokaje klobouk a otočil se. „Na shledanou, Edwarde. Budu dychtivě čekat na tvou odpověď.“

Lord Lainden nic neřekl. Zamířil ke dveřím a sledoval, jak vévoda spěchá ke svému kočáru.

„Byla jsem si jistá, že zůstane na oběd,“ povzdechla si Della.

„Je u něj na návštěvě důležitý přítel,“ poznamenal strýc, „ale my pro to nesmíme zmeškat svůj oběd.“

Rychle zamířil zpět do jídelny a Della mu šla v patách.

Uvažovala, na jakou odpověď to asi vévoda čeká, strýc však u oběda mluvil o jiných věcech. Dellu napadlo, že se asi jedná o záležitost soukromé povahy, kterou nechce probírat před služebnictvem.

Oběd byl výtečný, ale Della si říkala, že paní Bestonová bude asi zklamaná, že se vévoda na jídlo nezdržel.

Měla toho však hodně na srdci o své vyjížďce a chtěla strýci říct, že se jako každý rok vedle Long Wood utábořili cikáni.

„Takže jsou zpět,“ zvolal lord Lainden. „To je dobře, pochopitelně je musím navštívit.“

„Jistě by je zklamalo, kdybyste tak neučinil.“

Pak mu Della vyprávěla o tom, jak Lendi ztrácí na síle a Mireli se školí, aby ji mohla zastoupit.

Všimla si, že ačkoli jí strýc naslouchá, je myšlenkami někde jinde.

A že má starosti.

Její matka byla skotského původu a Della byla přesvědčená, že je víla. Jako dítě pokaždé věděla o tajemstvích druhých lidí a všimla si událostí, které dětem jejího věku nikdy nedocházely. Když trochu vyrostla, zjistila, že ví o věcech, které před ní dospělí tajili a nebo o nich ani sami nevěděli.

A někdy dokonce vytušila, že se něco stane, ještě než se to přihodilo.

Když byla poprvé ve Wood Hall, cítila přítomnost ducha ještě dříve, než jí řekli, že se tam vyskytuje.

Zajímalo by mne, co strýčka Edwarda trápí, uvažovala během oběda.

Znala svého strýce velmi dobře. Nikdy jí nemusel říkat, že čelí složitému politickému problému, protože to pochopila sama ze způsobu, jak mluvil, a nebo to možná vycítila z jeho vibrací.

Byla ráda, že návštěvníkem byl právě vévoda, jinak by pojala podezření, že se po strýci chce, aby odcestoval do ciziny, třeba do Paříže, Berlína nebo Amsterodamu, aby vyřešil nějaký mezinárodní diplomatický problém, který nedokázal zvládnout nikdo jiný.

Ale za dnešní nervozitu v domě může vévoda.

Della proto předpokládala, že se záležitost týká jeho rodiny. Už jednou se řešila velká nepříjemnost, když se vévodův synovec zamiloval do ženy nanejvýš nevhodné. Pokud by to byla pouhá affaire-de-cour, nikdo by to příliš neřešil. Klepny a klevetníci by si brzy našli jiný objekt zájmu, vévoda se však dozvěděl, že jeho synovec uvažuje, že se s onou dámou ožení.

Byla pevně rozhodnutá stát se vévodkyní a vévoda se tehdy v zoufalství obrátil na lorda Laindena. Dellu nepřekvapilo, že se jejímu strýci s jeho obvyklou genialitou a porozuměním lidem podařilo oné dámy zbavit, a dokonce zabránil skandálu.

Nyní uvažovala, jestli se opět někdo z vévodovy rodiny dostal do potíží a nebo je nějaký problém na vévodových statcích.

Ať už to bylo cokoli, strýčkovi to dělalo vrásky.

Považovala za nepříjemné, že se vévoda nesnaží vyřešit si své problémy sám. Bylo tak důležité, aby strýček Edward odpočíval. A kromě toho psal paměti, které Delle připadaly fascinující. Znal tolik slavných politiků, procestoval tolik fascinujících zemí. A k tomu všemu měl sarkastický smysl pro humor.

Byla si jistá, že se jeho kniha po dokončení bude skvěle prodávat. Problém s jejím strýcem byl však ten, že chtěl, aby bylo vše hotovo okamžitě.

Jenže to v případě knihy nešlo, protože si některé informace musel dohledávat a jiné dolovat z paměti.

Della mu toužila pomáhat, přesto se pro ni nenašla jiná práce než ho povzbuzovat a chválit ho. Rovněž byla schopná označit pasáže, kterým bylo obtížné porozumět.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hvězdy ti poradí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.