Přeložila:

DANA CHODILOVÁ

Lucy Score: Na vlásku

Vydání první

Copyright © 2020 Lucy Score

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2425. publikaci

Přeloženo z anglického originálu By a Thread vydaného v roce 2020

Český překlad © 2021 Dana Chodilová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Cover designed by Kari March

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1563-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1564-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Lucy Score

Na vlásku

Pro vás.

Za to, že jste mi věnovali důvěru

a část svého rozpočtu na knihy.

1

DOMINIC

Lednový vítr se mi mrazivými prsty zavrtával do těla, zatímco mi redaktorka štěbetala do mobilu něco o kanárkově žlutých šatech bez ramínek a focení na Kubě. Snažil jsem se přelézt obrubník, pohřbený pod hromadami toho, co bývalo sněhem. Teď se z toho stala šedivá břečka zmrzlá do žalostných umouněných kupek.

Připadal jsem si podobně.

V rohu opuštěného průčelí obchodu se choulil chlapík, zřejmě bezdomovec, soudě podle rozedraných tenisek a ošuntělého kabátu. Měl tam i psa, zabaleného do laciné flísové deky, jakou kolem Vánoc dostanete v každém obchodním domě prakticky zadarmo.

Sakra. Nesnáším, když mají psy.

Sám jsem nikdy žádného neměl, ale rád vzpomínám na Fonzie, černého labradora své přítelkyně ze střední. Je to moje jediná příjemná vzpomínka na ten vztah.

Pokývl jsem hlavou k tomu bezdomovci a Nelson, můj řidič, přisvědčil. Věděl, co má následovat.

Ne že bych měl tak laskavé srdce. Bral jsem to jako pokání za to, že jsem takový syčák.

Nelson se sklonil vzadu za vozem a otevřel kufr. Nákupy a „distribuci“ prováděl on, já tuhle průběžnou operaci financoval.

Až se vrátím, bude mít žebrák novou bundu a kapsu plnou dárkových poukázek. Nelson mu navíc předá adresy nejbližších útulků a ubytoven, kam smějí zvířata. A toho chlupáče, který ke svému páníčkovi vzhlížel se slepým obdivem, bude hřát legrační teplý psí svetr.

Zamířil jsem k té zatracené pizzerii, kam si máma umanula zajít. Táhnout se v mrazivém úterním večeru z centra celou cestu až do Village, takhle jsem si zábavu nepředstavoval.

Pokud na světě existoval někdo, pro koho bych ochotně udělal cokoli, co se mi dělat nechtělo, byla to Dalessandra Russoová. Měla za sebou krušný rok. Nic mi to neudělá, když si s ní dám mastnou pizzu a chvilku se jí budu věnovat, než nechám Nelsona, aby odvezl můj zadek zpátky domů do Upper West Side. Načež budu nejspíš tři hodiny zírat do monitoru počítače, než půjdu zalehnout.

Sám.

Zachraňování rodinného jména a rodinného byznysu mi nenechávalo zrovna moc času na mimopracovní aktivity. Napadlo mě, jestli bych si taky neměl pořídit nějakého psa.

Kabát mi plácal v ledovém větru, když jsem kráčel k zašlému oranžovému vývěsnímu štítu restaurace a výtvarná redaktorka mi přitom hučela do ucha své návrhy na modely pro květnovou titulní stranu.

Zima na Manhattanu na mě působila depresivně. Nejsem typ na svetry a horkou čokoládu. Lyžuju jenom proto, že se to od člověka čeká, když se narodí se stříbrnou lžičkou v puse. Ale místo lyžařských svahů radši trávím každý leden dva týdny v Karibiku.

Nebo to tak aspoň bývalo v mém starém životě.

Rozrazil jsem zamlžené prosklené dveře podniku zvaného Georgova pizzerie. Nad hlavou se mi rozklinkal zvoneček a ohlásil můj příchod. Nejprve se do mě opřelo horko. Pak vůně česneku a čerstvě upečeného chleba. Možná mi trochu přestalo vadit, že mě máma odtáhla až sem.

„Co si o tom myslíte, pane Russo?“ zeptala se redaktorka v telefonu.

Nesnáším, když se mi říká pane Russo. Taky nesnáším, že za to nemůžu nikomu vynadat. To je na tom nejhorší. Že nemůžu vypustit vztek, který se ve mně hromadí už přes rok.

Moji pozornost upoutaly křivky a kudrny.

U stolu nejblíže u dveří se napřímila žena a zastrčila si spropitné do zástěry zaprášené od mouky. Zabodla se do mě pohledem a já cítil něco… zvláštního. Jako záblesk poznání. Jako by ona byla ten, za kým jsem sem přišel.

A přitom jsme byli dva úplně cizí lidé.

„Můžu vám k tomu sestavit panel,“ nabídla mi redaktorka úslužně.

„To bych ocenil.“ Ulevilo se mi, že to řekla sama a já ji o to tentokrát nemusel žádat.

Všichni si konečně začínali zvykat, že potřebuju vidět věci pohromadě, než dokážu odhadnout, jestli budou fungovat, nebo ne. Snad si zvykají i na to, že sakra nejsem svůj otec.

Ony zmíněné křivky a kudrny patřily servírce, jak jsem poznal podle firemní haleny, kterou si navlékla přes teplé triko s dlouhým rukávem. Džínsy měla neznačkové. Tenisky byly nejmíň dva roky za zenitem, zato si je umělecky vyzdobila fixy. Byla o dost menší a pořádně oblejší než většina žen, s nimiž jsem se poslední dobou stýkal.

V uplynulém roce jsem si vypěstoval imunitu vůči nohatým hubeným modelkám, které sotva oslavily dvacítku. Upřímně řečeno, bylo načase, vždyť už jsem oslavil čtyřiačtyřicet. Na té ženské, která mě vraždila pohledem a ukazovala mi na korkovou nástěnku s cedulí Používání mobilních telefonů zakázáno, bylo něco poutavého.

Zajímavá tvář. Měkčí, kulatější než obličeje s vystouplými klíčními kostmi, které zdobily stránky našeho magazínu. Plné rty, velké hnědé oči. Působily hřejivě. Jako med. O něco tmavší kaštanové vlasy měla dlouhé po bradu a ty vzdušné vlny mi nutily představu, jak do nich nořím ruce, zatímco ona pode mnou šeptá moje jméno.

Nedovedl jsem od ní odtrhnout pohled.

„Budu to pro vás mít nachystané hned ráno,“ slíbila redaktorka.

Nevybavoval jsem si její jméno – jak jsem řekl, jsem syčák –, ale pamatoval jsem si její nadšenou tvář, dychtivou vyhovět. Byla ten druh zaměstnance, který na požádání zůstane v kanceláři až do půlnoci a ani necekne.

„Stačí to do poledne,“ odpověděl jsem jí a vychutnával si pohled, který ke mně vysílala ta sexyvláska. Výzvu na její nástěnce jsem ignoroval.

Sexyvláska si dramaticky odkašlala, natáhla se za mě a energicky na ceduli zaklepala. Zápěstí jí objímala trojice laciných pestrých korálkových náramků. Naklonila se ke mně a já ucítil výraznou vůni čerstvých citrusů.

„Jděte si to vyřídit ven, kamaráde,“ pronesla chraplavým hlasem.

Kamaráde?

Očividně si nemínila sednout na zadek před elegánem v obleku značky Hugo Boss a se sestřihem, který stál víc než všechno, co měla na sobě. Vychutnával jsem si její opovržení. Bylo mi mnohem příjemnější než ustrašené pohledy a ujišťování „Hned to bude, pane Russo“, které mě obklopovaly v práci.

Zakryl jsem mluvítko telefonu – sluchátka v uších nesnáším a tvrdošíjně je odmítám nosit. „Je tam zima. Za minutku to vyřídím,“ odsekl jsem stroze a nekompromisně.

„Já to počasí ani telefonní politiku nevymyslela. Padejte ven.“ Nasadila tón, jako by mluvila s trucovitým tříletým děckem, a mávla palcem ke dveřím.

„Ne.“ Nemluvil jsem jako ukňourané batole. Pronesl jsem to jako rozhořčený host, kterého to obtěžuje a který má právo na respekt.

Odkryl jsem telefon a pokračoval v hovoru.

Jako nenávistný hajzlík.

„Schovejte ten telefon, nebo budete litovat,“ varovala mě.

Lidé se po nás začali ohlížet. Oba jsme na to kašlali.

„Nemáte tu nějaký zvláštní stůl, kde se dá počkat?“ vyjel jsem na ni. „Nebo se specializujete jenom na ječení po hostech?“

Oči měla pod zářivkovým světlem skoro zlaté a přísahal bych, že se málem usmála.

„No, řekl jste si o to, kamaráde.“ Znovu se ke mně naklonila, trochu moc blízko na poměry Newyorčanů, kteří si cení osobního prostoru. Temeno její hlavy se mi přiblížilo k rameni.

„Pane, jste tu pro výsledky testu na pohlavní nemoci, nebo kvůli hemoroidům?“ houkla mi do mluvítka.

Ty kráso.

„Ještě se vám ozvu,“ vyhrkl jsem do telefonu a přerušil hovor.

Sexyvláska ke mně vzhlédla se zářivým úsměvem, zosobněný falešný šarm. „Vítejte v podniku Georgova pizzerie. Předpokládám, že budete večeřet sám?“

„To byl pracovní hovor,“ pronesl jsem ledově.

„Tak to je skvělé, že si dokážete udržet místo, i když jste takový hulvát.“

Bylo to už dávno, co jsem naposledy utřel nezdvořilého podřízeného. Měl jsem sto chutí si to teď zopakovat. Vypadala, že by to nejenom snesla, ale navíc by si to i užila.

„Dominiku.“

Podíval jsem se Sexyvlásce přes rameno. Ze zeleného vinylového boxu v rohu na mě mávala máma. Tvářila se pobaveně.

Sexyvláska tam jukla taky a pak se vrátila pohledem ke mně. „Páni, ta je pro vás až moc dobrá,“ prohlásila, připlácla mi na prsa jídelníček a odkráčela.

„Mami,“ pozdravil jsem svou společnici, naklonil se k ní, vlepil jí pusu na dokonalou tvář a vsoukal jsem se do boxu naproti ní.

„To teda bylo entrée,“ poznamenala a opřela si bradu do dlaně.

Ve slonovinovém svetru spadajícím z ramen a v červené kožené sukni vypadala jako zosobněná sebejistota. Vlasy přirozené barvy ryzího stříbra měla sestříhané nakrátko. Ten účes – a mohutný smaragd na pravém prostředníčku – nadělila sama sobě den poté, co vykopla tátu z domu v Upper East Side. O pár desetiletí později, než to měla udělat.

Matka byla krásná žena. Vždycky bývala. Kariéru začala v patnácti letech coby okatá a dlouhonohá modelka z dobré rodiny, načež se rozhodla, že jí víc vyhovuje obchodní stránka módy. Nyní, v devětašedesáti, se místo velkých kukadel stala její zbraní bystrá mysl a ostrý jazyk. Vyhovovalo jí, že ji v branži milují a zároveň se jí bojí.

„Chovala se jako hulvát,“ ulevil jsem si a díval se, jak se Sexyvláska baví s osazenstvem stolu na druhé straně restaurace.

„To tys byl hulvát,“ opáčila matka.

„Jsem, jaký jsem,“ odbyl jsem ji, otevřel menu a přejížděl ho pohledem. Snažil jsem se ignorovat vztek, bublal ve mně, jako by se mi v břiše probudil dosud spící drak. Třináct měsíců jsem se ovládal, choval se, jak nejlíp jsem dovedl, a začínalo to povolovat.

„Nezačínej zase s těmi kecy ‚jsem syčák‘,“ povzdechla si a znovu si nasadila brýle na čtení.

„Dřív nebo později stejně budeš muset přestat věřit, že jsem lidská bytost se zlatým srdcem.“

„To nikdy,“ prohlásila s úsměvem.

Vzdal jsem to. „Co jsi potřebovala?“

„Chtěla jsem se setkat se svým jediným synem, světlem mého života, a ne v kanceláři.“

Náš pracovní vztah byl stejně starý jako její nový účes.

Nebyla to náhoda.

„Promiň,“ řekl jsem a myslel jsem to vážně. „Měl jsem moc práce.“

„Chudáčku.“ Řekla to suše, jak jsem si zasloužil.

Nikdo neměl víc práce než Dalessandra Russoová, bývalá modelka a současná šéfredaktorka módního časopisu Label, který nejenže přežil počátek digitálního věku, ale propracoval se během něj na špici. Matka každý měsíc dozírala na stovky stránek módy, inzerce, rozhovorů a rad, nemluvě o online verzi, a dodávala je čtenářům do celého světa.

Boty nebo sluneční brýle, ve kterých ji někde vyfotografovali, se za pár hodin beznadějně vyprodaly. Pokud na módní přehlídce seděla v přední řadě, vybral si něco z návrhářovy kolekce každý v publiku. Dělala z návrhářů, modelek, spisovatelů a fotografů důležité a úspěšné lidi. Budovala kariéry. Nebo je ničila, když bylo třeba.

A o ten loňský chaos nežádala a ani si ho nezasloužila.

I to jsem musel napravit.

„Promiň,“ omluvil jsem se znova, natáhl se přes stůl a stiskl jí ruku. Pod zářivkami na mě blýskl smaragd.

„Donesu vám něco k pití?“ Hubatá Sexyvláska byla zpátky.

„Já nevím. Zvládnete to?“ vyštěkl jsem.

„Dětská krev nám právě došla, satane. Co takhle něco, co by odpovídalo vaší osobnosti?“ Řekla to příjemně, dokonce mile.

„Dám si –“

„Neslazený ledový čaj,“ dokončila za mě.

Hořký. Nudný. Mdlý.

„Tys mě pozvala do podniku, kde si člověk platí za to, aby na něj byli sprostí?“ zeptal jsem se mámy.

„Ale kdepak, zlato. Já to dělám zadarmo.“ Sexyvláska na mě zamžikala řasami.

Nadechl jsem se, abych ji zničil.

„Dá si vodu. Klidně kohoutkovou,“ zasáhla máma.

„Jistě. A co k jídlu?“ Sexyvláska jí věnovala milý úsměv.

„Slyšela jsem ódy na vaši křupavou pizzu.“

Sexyvláska se k ní naklonila, jako by jí sdělovala tajemství. „Všechno je to pravda,“ špitla. „Je to dokonalost sama.“

Znovu jsem ucítil citrusy.

„V tom případě si dám porci se zelenou cibulkou a černými olivami.“

„Máte výborný vkus,“ pochválila ji hubatá servírka. „A co vy, princi Krasoni?“ zeptala se.

„Porci pepperoni.“ Zavřel jsem jídelníček, podal jí ho a ani se na ni nepodíval.

„Velice originální,“ poznamenala.

No dobrá, možná to ode mě nebylo fér. Zřejmě netušila, že se dotkla bolavého místa. Že si pořád nejsem jistý, jestli dokážu být originální, být dobrý v práci, kterou ode mě matka potřebuje. Ale řekla to. A já podle toho zareagoval.

„Neměla by si osoba vašeho věku už dávno najít pořádnou práci, Dračice? Protože tahle vám očividně nesedí.“

Celý lokál umlkl. Ostatní hosté ztuhli, upírali pohledy na náš stůl. Sexyvláska se do mě zabodla pohledem. Bože, bylo fajn vypustit kousek zloby, kterou jsem v sobě tak dlouho dusil.

„Když tak pěkně prosíte, postarám se, aby se vaší objednávce dostalo extra pozornosti,“ slíbila mi. Zamrkala na mě tak drze, že jsem málem vyskočil z boxu a zahnal ji do kuchyně.

„Opovaž se,“ chytila mě máma za zápěstí dřív, než jsem to stačil udělat.

„To jí neprojde. Jsme platící zákazníci,“ zuřil jsem.

„Zůstaneš tu sedět. Budeš zdvořilý. A sníš, co uzná za vhodné ti přinést,“ nařídila mi.

„Fajn. Ale jestli mě otráví, tak ji zažaluju i s celou rodinou. Odnesou si to ještě i její pravnoučata.“

Máma si dramaticky povzdechla. „Kdopak ti šlápl na kuří oko, zlato?“

Myslela to jako vtip. Ale oba jsme věděli, že odpověď není k smíchu.

2

ALLY

Ozdobit tomu Krasoňovi pizzu byla největší psina, co jsem si užila za… No, to je fuk.

Řekněme prostě, že život byl poslední dobou na hovno. A otravovat se s takovým nevrlým panákem – jak to, že se ti kreténi poslední dobou tak množí? –, který vypadal, jako by vytančil ze stránek nějakého magazínu, byl rozhodně zlatý hřeb. Což hodně vypovídalo o mé současné situaci.

Neměla jsem čas myslet na následky svojí provokace. V podobné životní krizi se člověk prostě neohlíží.

Až to bude všechno za mnou, dopřeju si dovolenou na pláži. Tam mě bude trápit jedině to, jestli mám dost dlouhé brčko, aby dosáhlo až na dno koktejlové sklenice.

„U dvanáctky chtějí platit, Ollie,“ oznámil mi přísně George, můj šéf a nejnevrlejší italský děda, jakého jsem v životě potkala. Dělal, jako bych poslední čtyři hodiny hosty ignorovala, ne je obskakovala. Nastoupila jsem před třemi týdny a on se ještě neobtěžoval zapamatovat si moje jméno. Nenamáhala jsem se ho to naučit. Ten chlap střídá servírky jako čerství rodiče vlhčené ubrousky.

Aspoň že platí včas. Na tom záleží.

„Už běžím,“ řekla jsem mu.

Mangová margarita, tu si dám na té pláži, rozhodla jsem se, vzala talíře a protlačila se kuchyňskými lítačkami.

Než se té margarity dočkám, bude mi nejspíš šedesát, ne zralých devětatřicet – díky, žes mě na ten věk upozornil, Krasoni –, ale napravím, co je třeba napravit. Jiné řešení není.

Lokál sice zoufale potřeboval zgruntu předělat a možná i přestavět, ale působil útulně a pohostinně.

Co kdybych se nabídla, že za pár šupů navíc budu po práci i uklízet?

„Už se to nese,“ zazpívala jsem a položila před ně talíře.

Té ženské s drsňáckým sestřihem a v kožené sukni, pro kterou bych klidně vraždila, se smajlík, kterým jsem jí pizzu ozdobila, zřejmě zamlouval. Zasmála se tak, jak to dělají bohatí lidé. Ne moc hlasitě a rozhodně přitom nechrochtala.

Kdežto Krasoň se na svou pizzu zaškaredil. Měl obličej přímo dělaný na mračení. Mohutná čelist se vyrýsovala ještě ostřeji, když zaťal zuby. Ledové oči, které se nemohly rozhodnout, jestli jsou modré, nebo šedé, se přimhouřily.

Uff. V koutcích očí měl drobné vrásky, přímo k sežrání.

Odkdy mě láká nevrlost a neomalenost? Moje vagina si zřejmě myslela, že odteď.

Nebylo to zas tak dávno, co jsem ji naposled pustila do akce. Ale teď se asi zhlédla ve velkém stylu. Paráda. Ještěže mám v dohledné budoucnosti práce nad hlavu a nemám čas zkoumat její nové nevhodné choutky.

„Můžu vám přinést ještě něco?“ nabídla jsem se coby zosobněná úslužnost.

„Tak, a dost,“ houkl Krasoň, hodil ubrousek na stůl a vyklouzl z boxu. „My dva si promluvíme o tom, že se s hosty jedná s respektem.“

Vstal a sevřel mi dlouhé prsty kolem zápěstí.

Poznala jsem, že to pocítil taky. Ten nečekaný výboj. Jako když do sebe člověk kopne panáka bourbonu nebo strčí prst do elektrické zásuvky. Možná obojí najednou. V záchvatu čirého šílenství jsem si představila, že by si mě přehnul přes koleno a já bych se nechala.

„Dominiku, pro lásku boží. Chovej se slušně,“ povzdechla si ta žena podrážděně.

Místo odpovědi k ní otočil svůj talíř s pizzou, aby ji viděla.

Ze salámu tam byla vyskládaná písmena FU. Fuck You. Naser si.

„Nějaký problém, pane?“ zeptala jsem se sladce.

„No teda,“ vyjekla žena, přitiskla si prsty na pusu a snažila se potlačit smích. Tentokrát upřímný.

„To není legrační,“ vyštěkl.

„Mně to tak přijde,“ namítla jsem.

„Jste servírka. Vaše práce je chovat se podle toho a obsluhovat,“ zahučel.

Kretén.

„Jste člověk. Vaše práce je chovat se podle toho,“ odsekla jsem. Stát se to jindy, asi bych to nechala plavat. Mám dost rozumu na to, abych neohrozila svou výplatu. Ale když jsem dorazila na odpolední směnu, našla jsem vzadu devatenáctiletou kolegyni, jak brečí do papírových ubrousků, protože si na ni vylil zlost nějaký kokot v obleku.

Ten debil George mě přistihl, jak ji utěšuju, a rozkřikl se: „V pizzerii se bulit nebude.“

„Chci mluvit s vedoucím,“ oznámil mi kokot v obleku číslo dvě.

„Dominiku, musíš to dělat?“ povzdechla si jeho společnice.

„Ale ano, musí,“ řekla jsem.

Srazila jsem mu hřebínek. Ten chlap byl jeden z těch lidí, co jsou přesvědčení, že všichni pod nimi existují jen proto, aby jim sloužili. Vsadila bych se, že má osobní asistentku a ani netuší, že je to taky člověk. Nejspíš jí volá ve tři ráno a nutí ji běhat do obchodu pro psí sádlo nebo mločí oko.

„To jsem rád, že se shodneme,“ odpověděl suše. Pořád mě držel za zápěstí. Žilami mi pořád projížděla elektřina. Přimhouřil oči, jako by to taky cítil.

Dvojice u stolu číslo dvanáct, oba něco přes dvacet, vypadali, jako by uvažovali, že zdrhnou bez placení. Těkali pohledy a poposedávali.

„Zanesu jenom tamhle ke stolu účet a můžeme pokračovat v bitvě,“ navrhla jsem a vyškubla se mu.

„Sedni si,“ nařídila mu jeho přítelkyně a stáhla ho na sedadlo. „Děláš scénu.“

Opustila jsem je, popadla účet těch dvou u dvanáctky a vážně si je měřila pohledem, zatímco jsem jim děkovala za návštěvu. Dýško nebude nic moc. Co dělám číšnici a barmanku, vypěstovala jsem si na tyhle věci nos. Ale aspoň že pod tím přísným dohledem nemínili utéct.

„Vezmu si to hned, jestli chcete,“ nabídla jsem jim.

Kluk neochotně vytáhl peněženku na řetězu a otevřel ji. „Drobné si nechte,“ zahučel.

Dva dolary. Víc si nejspíš dovolit nemohli a já to naprosto chápala. Ale měla bych si najít pořádnou práci… asi tak už před šesti měsíci.

„Díky, vážení,“ zahlaholila jsem zvesela a zastrčila peníze do zástěry.

Krasoň trůnil se založenýma rukama a zíral na svou nedotčenou nasrávací pizzu, zatímco jeho společnice si tu svou už rozkrájela na malá elegantní sousta.

„Georgi, osmička s vámi chce mluvit.“

„Cos sakra provedla?“ zavrčel a pustil vidličku do dvojité porce pasta primavera, kterou si udělal. Tvářil se, jako bych byla samý malér. Napadlo mě, že mu taky ozdobím pizzu. Uvažovala jsem, jestli by stačila dvanáctipalcová, aby se na ni vešlo slovo „dement“ vyskládané z párků.

„Ten chlap byl otravný,“ vysvětlila jsem a moc dobře věděla, že to bude Georgovi jedno. Postaví se na jeho stranu. Kreténi drží při sobě.

Zvedl svou mohutnou postavu z rozviklané židle, která se každým dnem chystala vzdát boj s jeho sto padesáti kily váhy. Při sto pětašedesáti číslech výšky vypadal jako nerudný medicinbal. „Tak jdeme. Buď sakra zdvořilá,“ napomenul mě a otřel si ruce do zástěry flekaté omáčkou. Proštrachal se lítačkami a já za ním.

„Děkuju vám, že jste navštívili Georgovu pizzérii. Jsem George,“ představil se úlisně. Ke svým zaměstnancům, dodavatelům i k vlastní manželce se ten chlap choval jako ras. Ale s hostem s naditou peněženkou byl jedna ruka. „Slyšel jsem, že se vyskytl nějaký problém.“

Krasoň k němu beze slova obrátil talíř s pizzou.

George přimhouřil oči.

„To má být nějaký vtip, Ollie?“

Super. Všimla jsem si, jak mu na krku naběhla žíla.

To nebylo dobré znamení. Viděla jsem to už dvakrát předtím. Jednou, když vyhodil řidiče, který se opozdil, protože zastavil u nehody a pomáhal, a podruhé, když jedna servírka vzadu uklouzla na něčem mastném a vymkla si zápěstí. Na hodinu ji vyhodil s tím, že pokud se pokusí vymoct odškodné, vypálí dům její mámy.

Byla to jeho neteř. Její matka byla Georgova sestra.

Pokrčila jsem rameny. „Možná se ten salám tak poskládal sám od sebe.“

„Něco takového je nepřijatelné,“ stál na svém Krasoň.

„Jistě, jistě,“ souhlasil George omluvně. „A ujišťuju vás, že zjednám nápravu.“

„Měl byste ji vyhodit,“ poradil mu Krasoň a sjel mě chladným pohledem. „Škodí vašemu podniku. Já už sem nikdy nepřijdu.“

A je to tu.

Bylo mi jasné, že jsem bez práce.

„Správně,“ schválila jsem mu to. „Prohánějte servírky tam, kam jste chodil doteď.“

„Tak dost! Takhle se v mé restauraci mluvit nebude,“ zahřímal George a třetí brada se mu rozklepala vztekem. Pokud hned nevypadnu, trefí ho šlak, a to bych si nerada vzala na svědomí. A taky se mi nechtělo dávat mu dýchání z úst do úst. Moudře jsem držela pusu na zámek.

„Já si vážně myslím, že je to trochu přehnané,“ ozvala se ta žena vyrovnaně.

„Ne. To teda není,“ vyhrkli George a Krasoň jako secvičená dvojka.

Mohli by si pořídit dresy Tým debilů.

„Ollie, sbal si věci. Máš padáka.“

Ten grázl mě ani nenechal zkasírovat moje stoly. Mělo mi kápnout nejmíň třicet babek na spropitném. Možná bych měla vypálit dům jeho matky. Ale ta ženská dělala skvělé cannoli a povídala si se mnou o seriálu General Hospital, když sem zašla. Spíš bych mohla vypálit dům Georgovi.

„Já myslím, že to není nutné,“ naléhala ta žena.

„Ale je,“ vyštěkl Krasoň.

„Ona má výpověď a já vám přinesu jinou pizzu. Na účet podniku,“ vnucoval se George. „Ano?“

Krasoň mě pořád provrtával pohledem, ale teď už s vítězně zvednutými koutky. Rázně přikývl. „Dobře.“

Bylo mi jasné, že ty dvě pizzy mi George strhne z poslední výplaty. Šmejd jeden.

Beze slova jsem zamířila zpátky do kuchyně. Vzala jsem si z věšáku kabát, vylovila peníze ze zástěry, vzala si, co mi patřilo z dýšek, a zbytek hodila Georgovi do těstovin. Sežer si to.

„Máš padáka?“ zavolal kuchař zpoza nerezového pultu, kde hnětl těsto.

„Jo,“ odpověděla jsem a soukala se do kabátu.

Přikývl. „Buď ráda.“

Suše jsem se na něj ušklíbla. „Jo. Držím ti palce, ale jseš další na řadě. George si to tady bude moc rád obhospodařovat sám.“

Zasalutoval mi dvěma pomoučenými prsty a já si nahodila batoh a zamířila zpátky do lokálu. Mohla jsem vyjít zadem do uličky, ale už jsem neměla co ztratit, takže neškodilo udělat scénu.

„Vy dva byste se mohli naučit, jak se jedná s lidmi,“ spustila jsem a ukázala na ně prstem.

Fyzicky se od sebe nemohli víc lišit. George s tělem jako soudek, mastnými vlasy a v malém tričku. Krasoň v obleku na míru a elegantních botkách. Nejspíš chodí na manikúru a na masáže obličeje a peskuje personál lázní, aby se mu nedíval do očí.

„Možná je to pro vás překvapení, ale my všichni jsme lidi. Nejsme tu jen od toho, abychom vás obsluhovali. Máme svoje životy a rodiny a cíle. A vaše životy by mohly aspoň k něčemu vypadat, kdybyste na to pamatovali.“

„Padej odsud, Ollie,“ zasyčel George a rozmáchl se po mně masitýma rukama.

Krasoň se na mě šklebil.

„Asi jsem se spletla. Je to s váma marný,“ řekla jsem mu. Znám tyhle týpky. No, ne osobně. Ale z bezpečné vzdálenosti, odkud to můžu dobře posoudit. „Bohatý, mizerný, vykotlaný. Nic a nikdo se vám nezavděčí. Včetně vás samotnýho.“

Ostře řezaná čelist se zaťala a já poznala, že jsem udeřila hřebíček na hlavičku. Super.

„Mazej!“ vyjekl George. „A už se nevracej!“

„A ne aby vás napadlo upřít mi poslední výplatu, kamaráde,“ varovala jsem ho. „Vím, kde bydlí vaše máma.“

Nebezpečně zbrunátněl a já poznala, že je načase vyklidit pole. Vyrazila jsem ke dveřím a u srdce mě hřálo, že jsem jim řekla svoje.

„Tumáte. Zasloužíte si to.“ Dívky u stolu číslo dvě mi vtiskly do ruky dvacku. „Taky jsme dělaly servírky.“

Byla bych ráda, kdybych to nepotřebovala. Chtělo se mi vypadnout důstojně a s hlavou vztyčenou. Ale potřebovala jsem každý mizerný deseťák.

„Děkuju,“ řekla jsem tiše.

Mladý pár od dvanáctky mi přidržel dveře. „Nate. Chtěli jsme jít do kina, ale vy si to zasloužíte.“ Kluk mi podal pár pomačkaných dolarů.

„Vezměte si to,“ naléhala jeho dívka a zářivě se na mě usmívala. A já si uvědomila, že když mi dají svých posledních sedm babek, budou se cítit líp než já, kdybych je odmítla.

Hrdost jsem si nemohla dovolit.

„Díky, lidi.“

„Někomu to oplaťte,“ dodal kluk.

Spolkla jsem vztek, strach a sousto závitku Stromboli, co jsem urvala před hodinou.

Udělám to. Jednou určitě.

3

ALLY

Přenechala jsem své místo na kovové lavičce na autobusové zastávce zarostlému chlapíkovi v mohutné červené lyžařské bundě, ještě opatřené cedulkou s velikostí, a se psem v růžovém svetru.

Do další směny mi zbývaly tři hodiny. Noční bar v průměrně navštěvované oblasti v centru města. Chodili tam hlavně turisti a kupovali si patnáctidolarový koktejl Cosmos, ale dýška nebyla špatná. Neměla jsem čas sjet domů do Jersey a zdřímnout si, jak bych ráda. Ale mohla jsem zajít do knihovny a poohlédnout se po novém místě servírky nebo se podívat na stránku práce na volné noze a zjistit, jestli neseženu nějaký kšeft.

Prosím, prosím, smutně koukám.

Když jsem před časem dorazila do města, myslela jsem si, že získat práci grafičky bude hračka. Tam v Boulderu jsem měla svou malou živnost a vedlo se mi dobře. Ale ukázalo se, že newyorské firmy nerady dávají šanci samoukovi, který z „rodinných důvodů“ potřebuje pružnou pracovní dobu.

Restauracím a barům ovšem bylo fuk, kdy člověk slouží, hlavně když se objeví, jak má určeno. Brala jsem projekty na volné noze, když jsem se k nim dostala, a držela si pět míst servírky na částečný úvazek.

Teď už jenom čtyři. Díky, Krasoni. A Georgi.

Trochu jsem si zafantazírovala.

Já coby zazobaná magnátka vtrhnu do Krasoňovy rohové kanceláře – jistě nějakou takovou má – a na místě ho vyrazím, protože jsem právě koupila jeho společnost. Být šíleně bohatá, prováděla bych takové hnusárny. Jasně že bych to vynahrazovala. Psi záchranáři. Výzkum rakoviny. Péče o staré. Nakupovala bych oblečení na pohovory pro ženské, které potřebují lepší práci. Založila bych lázně, kam by ženy chodily na masáže a na gynekologické prohlídky, na mamograf a na zubní hygienu. A nechyběl by tam bar.

A pro zábavu bych nakupovala firmy a vyhazovala z nich kretény.

Oblékala bych si na to pekelně rudé šaty a boty na šteklích a nechávala bych je ochrankou vyvléct z křesla. Pak bych dala všem ostatním týden placené dovolené, jen za to, že se s ním museli otravovat.

Konec fantazie. Soustředila jsem se na to, jak se autobusem nejlíp dostanu do knihovny. Potřebovala jsem fofrem nahradit své bídné příjmy z pizzerie.

Vítr se mi zabodával do odhalené kůže jako tisíc drobných dýk.

Byla zkurvená zima. Trochu mě hřál spravedlivý vztek. Ale leden na Manhattanu byl ledově studený. A depresivní. Nově napadlý sníh vypadal hezky asi tak pět minut. Ale provoz a šedá břečka bílou pokrývku brzo sluply. A z mého dojíždění do centra dělaly ještě horší noční můru.

Upravila jsem si popruhy batohu, posunula si ho na zádech výš. Můj prastarý notebook vážil jako spící batole.

„Promiňte?“

Uvažovala jsem, že se budu tvářit, že jsem ji neslyšela. Newyorčané se spolu na autobusových zastávkách nevybavují. Navzájem se ignorujeme a tváříme se, že se pohybujeme ve zvukotěsných bublinách, vzdorujících očnímu kontaktu.

Ale pod hezkým vlněným kabátem barvy slonoviny jsem poznala tu boží červenou koženou sukni.

„Ollie?“ zeptala se váhavě Krasoňova společnice. Byla vysoká, a nejenom díky semišovým botám, za které bych obětovala ledvinu.

Dlouhé nohy. Výrazné lícní kosti. Super účes. Na prostředníčku smaragd velký jako poštovní známka.

„Jsem Ally,“ opravila jsem ji opatrně.

„Já jsem Dalessandra,“ představila se a sáhla do neuvěřitelně šik kabelky. „Tumáte.“

Byla to vizitka. Dalessandra Russoová, šéfredaktorka magazínu Label.

Páni. Dokonce i já jsem se už k Labelu dostala.

„Na co mi to bude?“ zeptala jsem se a pořád zírala na tu kartičku.

„Právě jste přišla o práci. Něco bych pro vás měla.“

„Vy potřebujete servírku?“ ujišťovala jsem se, pořád jsem tomu nerozuměla.

„Ne. Ale hodil by se mi někdo s vaší… osobností. V pondělí ráno se dostavte na tuhle adresu. V devět. Ptejte se po mně. Bylo by to na plný úvazek. S výhodami.“

Moje pitomé optimistické srdce se rozezpívalo jako operní diva. Táta mě vždycky varoval, že jsem trochu moc nadšená a málo škarohlíd.

„Prostě přijdu a vy mi dáte práci?“ zeptala jsem se a snažila se dusit naději, která ve mně bobtnala.

„Ano.“

No, tomu říkám stručnost.

„Hej, paní. Neměla byste něco i pro mě?“ zeptal se s nadějí statný chlapík v potrhaných cargo kalhotách a oranžové lyžařské čepici. Měl velkolepý plnovous a větrem ošlehané tváře. A zvláštně okouzlující úsměv.

Prohlédla si ho od hlavy k patám. „Umíte psát na klávesnici?“

Škubl sebou a zavrtěl hlavou.

„A co takhle třídit zásilky? Dopravovat je?“

„Tak to bych uměl! Na střední jsem dělal dva roky brigádu na poště.“

Na tu střední musel chodit tak před třiceti lety. Poznala jsem v něm kolegu optimistu.

Dalessandra vylovila další navštívenku a kuličkovým perem, které vypadalo jako zlaté, naškrábala cosi na zadní stranu. „Přijďte tam v pondělí a dejte jim tohle. Na plný úvazek. S benefity,“ opakovala.

Chlápek si kartičku převzal s úctou jako výherní los. „Moje žena tomu neuvěří! Sháním práci šest měsíců!“ Oslavil to tím, že objal každého na zastávce, včetně naší milé mecenášky a pak i mě. Voněl po narozeninových dortech a splněných přáních.

„Uvidíme se v pondělí, Ally,“ dodala ještě má pohádková víla. Pak vykročila dál a vklouzla na zadní sedadlo SUV se zabarvenými okny.

„Není to bombovej den?“ zavýskl můj budoucí kolega a šťouchl mě do žeber.

„Nejbombovatější,“ přisvědčila jsem.

Netušila jsem, jestli jsem právě vyhrála v loterii, nebo je to nějaký šméčko. Koneckonců, tahle ženská byla na rande s princem Krasoněm z Nafrněné Lhoty.

Ale nemohla jsem si dovolit po té šanci neskočit.

4

DOMINIC

„Dobré ráno, Greto,“ pozdravil jsem a podal své asistentce její obvyklé kapučíno.

„Dobré ráno,“ opakovala a jako vždycky si mě zběžně prohlédla.

Zaklonila se v křesle a založila si ruce. „Co se děje?“ chtěla vědět a povytáhla obočí. Bylo jí šedesát a něco, nestrpěla pitomce a byla zarputile oddaná. Moc dobře jsem si uvědomoval, že si ji nezasloužím.

Jedinkrát, kdy zmínila slovo „důchod“, jsem jí zvýšil plat tak nehorázně, až souhlasila, že u mě zůstane do svých pětašedesáti. To nás čekalo za necelých šest měsíců. A pak jsem byl připravený nabídnout jí dvojnásobek.

Nechtělo se mi zaučovat někoho nového. A seznamovat se s ním.

Udržoval jsem si svůj malý sevřený kroužek. Greta do něj patřila a stála po mém boku za všech okolností, ve skandálech i v klidných vodách.

Pracovala pro mě už v mé staré firmě, představovala spojení s mým bývalým životem a se dny, kdy jsem se zabýval vyhodnocováním rizik a vychutnával si svobodu ječet na lidi. Nikdo si to nebral osobně. Nemusel jsem chodit po tenkém ledě. Byl jsem to já. A oni byli… no, prostě oni. Všechno fungovalo dobře.

Teď nefungovalo nic a led pod mýma nohama se změnil v ostré střepy.

Ale byla tu Greta. Díky té kontinuitě, díky někomu, komu jsem mohl absolutně věřit, jsem si tápavě razil cestu bývalým tátovým pracovním místem. A snažil se dokázat, že mě krev Paula Russoa skrznaskrz neotrávila.

„Nic se neděje,“ vytáčel jsem se. Nic, až na to, že se do mě máma pustila a podala si mě kvůli tomu incidentu v pizzerii. Neřekla to přímo, ale věděl jsem, co si myslí.

Že by takovou věc provedl můj otec. Že by zneužil svého postavení a nechal vyhodit člověka, který si mu dovolil vzdorovat.

Tím to bylo mnohem horší.

Už tak jsem z toho neměl žádnou radost, ale nedokázal jsem se zarazit. Rok nashromážděné frustrace konečně přetekl. Ne že by ta ženská byla nevinná oběť. Na umíněné, pěkně stavěné Dračici nebylo trpitelského nic.

Myslím, že až na ten vyhazov jsme si náš střet oba užili.

„Lháři,“ obula se do mě Greta láskyplně.

Byli jsme si blízcí, ale ne zas tak blízcí. Já si zásadně nikomu srdce nevyléval. Ani mámě. Ani Gretě. Dokonce ani svým nejlepším přátelům. To už tak chodí, když je člověk Russo. Děláme, co je třeba, abychom ochránili rodinné jméno.

I když to znamená nepřipustit, že je něco špatně.

Kolem prošla dlouhonohá žena ve vypasovaných pouzdrových šatech, s tácem s džusy v jedné ruce a čtyřmi nákupními taškami Hermès ve druhé. Mířila do konferenční místnosti, když mě zahlédla. Vykulila oči jako jelen v reflektorech auta, zaplavený bojácným adrenalinem. Zapotácela se, špička boty se zadrhla o koberec.

Jedovatě zelený džus se zvrhl do jedné z tašek a já uhnul pohledem.

Vyjekla a odběhla.

Další z řádky vyplašených zaměstnanců.

Předpokládal jsem, že si na mě všichni zvyknou. Zřejmě jsem se pletl. Zatímco matka tu byla za krásku, na mě zbylo zvíře. Netvor vedle hrdinky. Podívali se na mě a viděli ve mně mého otce.

„Možná kdybyste se občas usmál,“ navrhla mi Greta.

Protočil jsem panenky a vytáhl telefon. „To by si pak mysleli, že na ně cením zuby.“

„Vrr,“ popíchla mě.

„Dejte mi pokoj a vypijte si ten svůj jed, ženská,“ odbyl jsem ji chraplavě.

„Možná jednou dospějete a taky se dáte na kávu.“ Zamrkala na mě.

„To dřív zamrzne peklo.“ Tvářil jsem se jako zarytý stoupenec čaje, ale s nápojem samotným to nemělo nic společného. Byl to jen jeden z mých mnoha vzpurných postojů.

Pokývla k oknům, za kterými se chvěl a mrzl New York. „Vypadá to, že už se stalo.“

Opřel jsem se o její stůl a projel si poštu v telefonu. „Co tam máme dneska jako první?“

„V deset máte inzerci, ve dvanáct by měly přijít obtahy ke schválení, Irvin žádal, jestli byste se místo něj zúčastnil rozpočtové schůze ve dvě, a Shayla by si s vámi chtěla na pět minut promluvit hned teď.“

Greta pokývla za mě a já věděl, že tam stojí beauty editorka. Vycítil jsem její všudypřítomnou auru přednaštvanosti.

Obrátil jsem se.

Napadla mě slova sošná a strohá. Shayla Bruneová získala v sedmnácti titul Miss Teenage America, užila si krátkou kariéru v modelingu, než se rozloučila s objektivy. Byla o pár let starší než já, měla vytříbený vkus na šperky, se svou manželkou vychovávala tři děti a coby beauty editorka podle mě plýtvala svým talentem.

Škoda že pozice, na kterou měla zálusk, byla právě ta, kterou jsem zastával já.

„Dobré ráno, Greto. Hodí se vám to teď, pane Russo?“ zeptala se a její tón naznačoval, že na to, jestli se mi to hodí, nebo ne, zvysoka kašle.

„Dominiku,“ připomněl jsem jí posté. „Jistě.“ A pokynul jsem jí ke kanceláři.

Aspoň že jsem se před ní nemusel tvářit, že jsem někdo, kdo nejsem. Například starostlivý člověk. Nebo že se nějak zajímám o její život. Poznala ve mně lhostejného zmetka, jakým jsem byl.

Zatímco jsem si věšel kabát, přešla Shayla ke světelným tabulím v rohu a připevnila na ně layout stránky.

Takže to bude další z obvyklých nepříjemných setkání.

„Tohle není dobré,“ řekla a plácla ebenovou rukou s dlouhými prsty na tabuli. Na zářícím skle se zaleskly zlaté prsteny.

„V jakém smyslu?“ Došel jsem k ní a založil si ruce na prsou. Na stránce byla série produktových fotek uspořádaných kolem studiového snímku dvou modelek. Něco na tom vážně působilo divně, ale nepoznal jsem co. A rozhodně jsem nemínil dávat najevo nevědomost a zkoušet hádat.

„Ten ústřední snímek. Je moc malý. To je přece hlavní téma, ne ten cardigan a pásek. Hlavní jsou vždycky lidé, i když jde o produkty,“ poučila mě. „Lidé tvoří příběh.“

Vydal jsem nějaký neurčitý zvuk. Přesunul jsem – hodil jsem – tuhle práci na výtvarníka stránky, ať se s tím popasuje, protože bych sám nevěděl co s tím.

Pokud jsem na tomhle životě něco nesnášel víc než se plést, pak to bylo nevědět od samého začátku, co sakra dělám.

„Musí se to rozvrhnout znova. Dalessandra by to takhle neschválila,“ tvrdila.

„Máte jiné návrhy?“ odvážil jsem se.

„Myslela jsem si, že kreativní ředitel druhého největšího módního žurnálu na světě rady nepotřebuje.“ Neřekla to posměšně. Ani nemusela. Bylo to jasné.

Dlouho jsme jeden na druhého zírali.

„Řekněte, co mi potřebujete říct,“ pobídl jsem ji.

„Nemáte v téhle kanceláři co dělat,“ spustila. „Nezasloužil jste si ji. Nestrávil jste roky prací v tomhle průmyslu, čtením těchto časopisů, nežijete módou. Pak to dopadá tak, že vás někdo jiný musí hlídat.“

„A ten někdo jste vy?“ odsekl jsem chladně. „Nemáte snad v popisu práce radit ve věcech layoutů?“

„Ne. Ale vy ano. A když to nedokážete, padá to na někoho, kdo to umí.“

Přál jsem si, aby neměla pravdu. Přál jsem si, aby nezasadila ten přímý úder mému už tak pochroumanému egu. Zápasil jsem s touhle prací a štvalo mě, že to jiní poznali.

Nesnášel jsem, že nejsem v něčem dobrý.

Nesnášel jsem selhání.

A vážně jsem nesnášel, když mě na to někdo upozornil.

„Dělám denně tisíc věcí, které nespadají do mého popisu práce. Musíme se snažit všichni,“ pokračovala úsečně jako kulomet. Chladná slupka už to nevydržela a rozpustila se ve žhavému vzteku, který číhal pod ní. „Jsme tým a naším cílem je udělat každou část obsahu co nejcennější a nejpoutavější. Neměl byste dělat taková rozhodnutí, když na to nejste vybavený. Neměl byste sedět za tímhle stolem.“

Čelil jsem ohni ledem. „Zamyslím se nad tím. Ještě něco?“

Připadalo mi, že si Shayla představuje, jak mě zatlačí do křesla a to prohodí oknem za mnou.

Ctižádostivá. A spravedlivě rozhořčená. Ale tím se na dané situaci nic neměnilo. Kreativním ředitelem Labelu jsem já. A já si najdu způsob, jak tu práci dělat.

„Přepracujte to, než to uvidí vaše matka.“ Slova „vaše matka“ zněla jako bodnutí.

Věděl jsem to, protože sám bych to na jejím místě řekl stejně.

Chystal jsem se z ní vymáčknout nějaké návrhy nebo aspoň doporučení pro výtvarníka, který bude mít lepší cit pro věc než ten první, když tu se ozvalo zaklepání na otevřené dveře.

„Dominiku, chlapče. Máš pět minut pro starého kamaráda?“

Do kanceláře vkráčel vedoucí redaktor Irvin Harvey v obleku a vázance, s úsměvem ve tváři. Ten chlap byl jediný přeživší starý přítel z otcova neslavně vypoklonkovaného osazenstva. Pracoval v Labelu patnáct let poté, co ho máma – na silný otcův nátlak – přetáhla z jednoho módního domu. Ve svých pětašedesáti byl stereotypní manhattanský úředník. Dobře placený, vynikal v klábosení a v golfu a byl mistr na pěstování známostí. V branži znal každého, kdo za to stál, od návrhářů přes fotografy k nákupčím a inzerentům.

Můj otec mu šel za svědka na třetí svatbě.

Udržel se tu jedině proto, že si na něj nikdy nikdo nestěžoval a že mé matce přísahal, že netušil, co provádí jeho starý kámoš Paul.

V tom jsem mu moc nevěřil. Ale chápal jsem, že změna na další vysoké funkci by jen prohloubila máminu noční můru.

„Už jsme tu skončili?“ zeptal jsem se editorky.

„Sherry, přinesete mi kávu, prosím?“ obrátil se k ní Irvin.

„Shaylo,“ opravila ho řízně.

Přímo jsem cítil, jak z ní sálá vztek.

Ten chlap nejspíš na servírky v restauracích luská prsty.

Projela mnou vzpomínka na pizzu pepperoni a na ženskou, která mi ji přinesla, a škubl jsem sebou.

„Posluž si u kávovaru,“ řekl jsem Irvinovi a pokývl jsem k nápojovému baru hned za dveřmi. Až donedávna sloužil hlavně jako výstavka láhví šampaňského a skotské. Teď se tam usídlil čaj a přístroj na espreso. Ale pořád jsem ho zásoboval máminým oblíbeným bílým vínem a láhví bourbonu pro zvlášť zoufalé dny.

„V těchhle nestvůrnostech se nevyznám,“ zahlaholil Irvin zvesela, zamrkal na Shaylu a zašklebil se na mě.

„Promluvím si s vámi později, Shaylo,“ propustil jsem ji. Udělal bych to zatracené kafe sám, kdyby to znamenalo, že tak zabráním krveprolití ve vlastní kanceláři.

Oběma nám chladně pokývla a odešla.

„Copak potřebuješ, Irvine?“ zeptal jsem se a začal mu chystat espreso.

„Včera večer jsem popíjel s nákupčími od Barneys. Probírali jsme co novýho, drbali jak banda puberťaček.“ Došel k oknům a prohlížel si panorama města. „Víš, jaký je Larry,“ prohodil jen tak.

Neměl jsem tušení, kdo je Larry, natož jaký je. Tohle bylo typické na mém vztahu s Irvinem od té chvíle, co jsem nastoupil do funkce. Byl jsem pro něj jako dublér mého otce. Tušil jsem, že spolu v téhle kanceláři vypili spoustu skotské.

Ale já nebyl můj otec a na drby jsem neměl čas. Podal jsem mu kávu.

Zřejmě si uvědomil, že nejsem Paul. „Zkrátka, po pár martini se Larrymu rozvázal jazyk. Prý že slyšel nějaké zvěsti o tvé matce, o rozvodu. Má někoho nového?“ Stříbrná obočí se sugestivně povytáhla.

O tom jsem nic nevěděl. A netušil jsem, jestli bych to měl vědět, i pokud by s někým chodila.

„Hm,“ řekl jsem a okatě tu otázku ignoroval. Možná bych měl vědět, že se matka s někým zase schází, ale velkohubé drbně Irvinovi do toho rozhodně nic nebylo.

Moje máma a tenhle magazín nepotřebovaly, aby jim dál škodil stín Paula Russoa. Každý dotaz, každá otázka v interview se setkávaly se stoickým mlčením. Modus operandi Russoových. Chránit jméno za každou cenu.

I kdyby to znamenalo krýt darebáka.

„Každopádně jsem si myslel, že bys to rád věděl. Jsou to jenom drby,“ pokrčil rameny Irvin a elegantně se napil kávy. „Odezní, jen co se objeví nějaký větší skandál.“

„Beru to na vědomí.“

5

ALLY

Díkybohu za wifinu. Internet dneska ve Foxwoodu fungoval.

Vítězně jsem vytáhla zmrzlé prsty z rukávů dvou mikin a přihlásila se do sítě, vtipně pojmenované Šmírovací dodávka FBI 4.

Byla sobota ráno a mně zbývaly celé tři hodiny, než budu muset na vlak do města.

Měla jsem už za sebou hodinu, kdy jsem vyhazovala sutiny z oken z prvního patra do popelnice, která zaujímala celou tátovu miniaturní předzahrádku.

A pak další hodinu práce na zakázce, návrhu loga. Bylo to pro rodinné řeznictví v Hobokenu za horentní sumu dvou set dolarů.

Ale ty dvě stovky znamenaly, že budu moct na pár dní vydráždit termostat o jeden dva stupně výš. Přesně tak, dámy a pánové, tím pádem mi bude stačit jenom jedna vrstva oblečení! Řeznictví bratrů Francesových tudíž dostane ten nejlepší firemní znak, na jaký se zmůžu.

Díky vypůjčené wifině jsem naťukala do vyhledávače „Dalessandra Russoová“ a „magazín Label“ a přejela výsledky, které jsem už předtím prohlédla. Ukázalo se, že Label nedávno prošel proměnou. O úžasné a báječné Dalessandře tam toho byla celá hromada. Bývalá modelka, která se stala magnátkou módního průmyslu a šéfredaktorkou jednoho z největších módních magazínů v zemi. Její manžel, se kterým byla pětačtyřicet let, zhruba před třinácti měsíci „odstoupil“ z funkce kreativního ředitele časopisu.

Oficiální verze zněla, že se rozešli osobně i profesně. Ale drbařské blogy naznačovaly, že šlo o horší skandál, a poukazovaly na odchod několika dalších zaměstnanců zhruba ve stejnou dobu. Většinou zaměstnankyň. Ty blogy to opatrně obcházely, ale jeden nebo dva naznačily, že v zániku osobního i profesního vztahu sehrály roli Paulovy mimomanželské aférky.

Utěšovalo mě, že i tak chytrá a všímavá ženská jako Dalessandra se nechá ošidit.

Přejela jsem pohledem přes monitor notebooku k vaně na nožičkách, těžké jako slon, zaražené do podlahy obývacího pokoje. Pak nahoru k zející díře ve stropě.

Jo. I chytrému a všímavému člověku občas něco ujde.

„Ťuk ťuk!“ zašveholila bodrá žena se silným rumunským přízvukem a protlačila se předními dveřmi.

Vážně bych měla vyměnit zámek a začít ho používat.

„Paní Grosuová,“ pozdravila jsem ji, zavřela jsem notebook a smířila se s tím, že zbytek výzkumu musí počkat až po dvou směnách v baru. Pokud wifina vydrží.

„Zdravím, sousedko,“ odpověděla a vtrhla dovnitř se žlutým hrncem s dušeným masem v rukou.

Paní Grosuová byla vdova, žila vedle v úhledném cihlovém dvoupodlažním domku s tak pečlivě zastřiženým živým plotem, jako by ho upravovala laserem. Měla čtyři děti a sedm vnoučat, které každý týden přijížděly na nedělní oběd.

Zbožňovala jsem ji.

„Přinesla jsem vám maso s těstovinama. To je amišská specialita,“ oznámila mi zvesela. Moje drahá, milá postarší sousedka měla v životě dvě velké lásky: krmit druhé a Pinterest. Letošní rok se pustila do zkoumání kulinářství a já rozhodně neprotestovala.

„To je od vás moc milé, paní Grosuová,“ řekla jsem.

V životě jsem měla skoro ve všem smůlu, ale tátovy sousedy jsem vyhrála v loterii. Byli příjemně zábavní a nehorázně štědří.

Mlaskla jazykem. „Kdy konečně vystěhujete tu vanu z obýváku?“

„Brzo,“ ujistila jsem ji. Ta věc musela vážit nejmíň sto padesát kilo. Nebyla to práce pro samotnou ženskou.

„Stačí říct, a já vám sem pošlu syny, ať vám pomůžou.“

Synové paní Grosuové se blížili k šedesátce a nebyli ve formě, aby vláčeli takovou tíhu.

„Já si to nějak zařídím,“ ujistila jsem ji.

Protočila panenky a zamířila ke kuchyni. „Dám vám to tam. Pokyny jsou na lístečku,“ zavolala na mě se svým silným přízvukem.

„Děkuju,“ křikla jsem za ní a hrabala se z doupěte dek.

„Tohle je moje poděkování,“ zdůraznila a vrátila se do obýváku, zatímco já lezla z gauče. „Že jste mi minulý týden nakoupila, když jsem měla nohy jako štoudve.“

Donekonečna jsme si oplácely služby a já si to vychutnávala. Bylo příjemné něco pro někoho udělat, cokoli, i s mými omezenými zdroji.

Znovu nespokojeně zamlaskala, když se podívala na termostat. „Máte tu zimu, že by tu sněhulákovi umrzly koule,“ poznamenala.

„Tak zlé to není,“ namítla jsem a prohrábla oheň v cihlovém krbu, který táta málokdy používal. Měla jsem schované ještě jedno poleno na ráno. Pak to tu rozhajcuju a mezitím, co budu v práci, se dům vyhřeje na slušných deset stupňů.

Nikdy dřív jsem nebyla chudá, ale vypadalo to, že začínám zjišťovat, jaké to je.

„Proč si ode mě nevezmete peníze?“ ušklíbla se sousedka a založila si ruce na obřích prsou. Všechno na paní Grosuové bylo měkké. Až na ten přísný mateřský tón.

„Už jste zaplatila za popelnici,“ připomněla jsem jí.

„Pche!“ Mávla rukou, jako by to byla maličkost, vysolit pár set dolarů za ohyzdnost, která snižovala hodnotu jejího vlastního domu.

„Tohle je můj malér a já se z toho dostanu,“ řekla jsem jí. „Vy potřebujete peníze pro vnoučata na velikonoční košíčky a na tu vaši dámskou výletní plavbu.“

„Už jsem vám řekla, že se na Cozumelu chystáme na pánský kabaret?“ zeptala se, zaklonila hlavu a hurónsky se rozesmála.

Řekla. A mně ta představa pořád nešla z hlavy. Paní Grosuová a pět jejích nejlepších kamarádek vyrážely jednou za rok na dámskou jízdu. Překvapovalo mě, že je ještě nikdy nezavřeli. A vždycky jely na ostrov Cozumel.

„Myslím, že jste se mi zmínila,“ přikývla jsem a nacpala si ruce do kapsy mikiny.

„Dobře. Tak pojďme.“ Zavěsila se do mě a táhla mě ke dveřím.

„Kam?“ chtěla jsem vědět. „Nemám boty ani peníze.“

„Boty si vezměte. Peníze nepotřebujete.“

Dobrý vtip. Naopak, peníze jsem potřebovala přímo zoufale.

„Mám něco na práci,“ snažila jsem se bránit.

„Kdepak. Vy máte vždycky něco na práci. V kalendáři na ledničce stojí, že pracujete od tří. Trvá vám to tam tři čtvrtě hodiny. Takže máte čas jít se mnou.“

Už dřív jsem se s ní zkoušela dohadovat a vždycky jsem prohrála.

„To, co děláte pro svého otce, je moc dobrá věc. Nenecháme vás v tom samotnou,“ prohlásila a nacpala mě do zimního kabátu.

Strčila jsem nohy do bot a zašmátrala po kabelce.

„Já nevím, o co jde,“ přiznala jsem. „A kdo je to my?“

„V pondělí nastupujete v nové práci. Pan Mohammad a já vás vezmeme na nákupy do toho úsporného obchodu, co máte ráda. Pro nějaké vhodné šaty.“

Zapřela jsem se podpatky do poničené podlahy a dávala pozor, abych se vyhnula pásu hřebíčků, co tam zbyly po koberci. „Ne, to teda ne.“

Paní Grosuová často vyprávěla o svých starších bratrech a o jejich zápasnických dovednostech. Očividně ji něco naučili, protože jsem se za chvilku ocitla venku. Ze svého sedmadvacet let starého sedanu tam na nás mával pan Mohammad, etiopský imigrant, který dorazil do Ameriky před pár desítkami let.

„No páni. On si vzal auto,“ hlesla jsem.

„Vidíte, jak je to důležité?“ řekla paní Grosuová.

Jen máloco dokázalo pana Mohammada přesvědčit, aby auto vytáhl z garáže. Vůz měl najeto něco kolem osmi set mil, protože jeho usměvavý kníratý majitel moc rád chodil pěšky. Než se rozloučil s prací manažera potravinářského obchodu, chodil do práce celé dvě míle. V důchodu tomu koníčku holdoval dál. Jen teď mířil každou neděli do kostela a ve středu na bridž do komunitního střediska.

Můj táta ten bridž hrával s ním. Společně ovládali hru nenápadnými pokývnutími a nerozluštitelnými gesty.

Spousta se toho za hrozně krátkou dobu změnila. Místo aby sousedé dávali pozor na mého tátu, hlídají teď mě.

„Nevzpouzejte se. V kapsách nás pálí důchodové šeky a v obchodě mají akci pro seniory,“ vysvětlila paní Grosuová a cpala mě na zadní sedadlo.

„Nazdar, Ally,“ zazpíval pan Mohammad. Veselejšího člověka jsem nepoznala.

„Pane Mohammade, nemůžu vám dovolit, abyste to pro mě udělali.“

„Jenom klídek, děvče,“ odbyl mě. „My to chceme udělat.“

Byla to pravda. Vážně chtěli. Celé tátovo sousedství jako by bylo založeno na principu „miluj svého souseda“. Až tátův dům prodám, až bude po tomhle všem, odvděčím se jim. A asi umřu steskem.

„Tak dobře,“ povzdechla jsem si. „Ale vrátím vám to.“

Oba na předním sedadle protočili panenky.

„Nedělejte z toho vědu, Ally,“ řekl pan Mohammad a pustil kazetu s Billym Joelem.

6

ALLY

Kanceláře Labelu zaujímaly čtyřicáté druhé a čtyřicáté třetí patro lesklého kovového mrakodrapu v centru města. Byla to nóbl budova, v níž nóbl lidé vykonávali nóbl práci.

Měla jsem na sobě úzkou sukni a krajkové legíny z diskontu, ve kterých mě svědily nohy. Ale dodala jsem tomu šmrnc pomocí silných pestrých gumiček do vlasů, kterými jsem si ozdobila obě zápěstí. Funkční a moderní. A ještě k tomu levnější než diamantový náramek.

Zatímco mě výtah nesl nahoru, srdce mi nervózně poskakovalo v hrudním koši. Co se týkalo nástupů do nového místa, v tom jsem byla profík. S lidmi jsem jednat uměla. Ale vejít do toho výtahu mezi ženské, co byly o patnáct čísel vyšší než já a o patnáct kilo lehčí, to pro mě byla novinka. Stejně jako chlapík, který tlačil vozík se dvěma tucty dárkových tašek od Chanelu.

Vzduch tu voněl draze, po značkových parfémech, luxusních krémech a tělových mlécích. Ze mě táhl citrusový šampon z diskontu.

Gazelka vedle mě žonglovala s tácem s kávami. Udržela ho, ale telefon jí vyletěl z ruky.

Zvedla jsem ho ze země, protože jsem k němu byla nejblíž. A těm modelínám by stejně trvalo věčnost, než by se ze své nebeské výše sklonily až k podlaze.

„Tumáte,“ řekla jsem a podala jí mobil.

„Děkuju,“ vydechla. „Jsem takové nemehlo, a stejně po mně chtějí, abych roznášela kávu.“

V těch temně rudých semišových šteklích jí moc nechybělo do sto osmdesáti čísel. Vypadalo to, že má předky mezi indiány a Japonci. V každém baru ve městě by si z ní sedli na zadek. Tady roznáší kafe. Napadlo mě, jestli mě samotnou nečeká drhnutí záchodů.

A i kdyby. Stejně bych to vzala.

Tyhle bytosti očividně nejedí ani nepijí. Jejich hajzlíky budou panensky čisté, bez poskvrnky.

„Vy, modelka, roznášíte kafe?“ zeptala jsem se jí.

Podívala se na mě, zamrkala a pak se rozesmála, až se jí zase rozkymácel tác.

Z preventivních důvodů jsem jí ho radši sebrala.

„To je milé,“ usmála se na mě. „Pracuju v administrativě Labelu.“

„Ale vypadáte… takhle.“ Pokynula jsem volnou rukou k její tváři. „To má Label takové přebytky manekýnek na titulky, že je může přidělovat i do dalších oddělení?“

„Jsem sakra dobrá písařka a organizování je moje parketa. Ale kdyby mě někdo postavil před fotoaparát, rozplácnu se o zem. Navíc se neumím usmívat na povel.“ Ukázala mi svůj služební štítek. Na zrnité fotce vypadala, jak by si zatahovala hlavu do neviditelného želvího krunýře. „Vy pracujete tady v budově?“ zeptala se mě.

„Chystám se. Jsem tu první den.“

„Super. U které firmy?“

„U Labelu.“

„Tak to jsme kolegyně,“ zavrkala. „Ahoj, já jsem Gola. V jakém budeš oddělení?“

„Já jsem Ally, a ještě nevím. Dalessandra mi jen řekla, že mám přijít a ptát se po ní.“

Gola zamrkala. „Dalessandra Russoová?“ Vyslovila to s posvátnou úctou a strachem.

„Jo.“

„Tak to jsem moc zvědavá.“

„To jsme dvě.“

Výtah cinkl a dveře se otevřely ve čtyřicátém třetím patře. Obě jsme vystoupily. „Pojď, zavedu tě k recepci,“ řekla a převzala si zpátky tác s kávou.

„Díky. To je od tebe moc hezké.“

Otevřela jsem Gole jedny z prosklených dveří.

„První lekce: nejsme všechny modelky a nejsme všechny superpotvory. Ale některé z nás jsou obojí,“ vykládala Gola a vedla mě k zaoblenému pultu ze zářivě bílého křemene. Stála za ním zrzka se slonovinovou pletí v elegantních kostkovaných pouzdrových šatech.

Bylo mi, jako bych se vypravila na školní ples v kalhotách od pyžama.

„Ruth, tohle je Ally. Přišla za Dalessandrou kvůli práci,“ vysvětlila Gola a zakmitala obočím.

„Jaká je to práce?“ zeptala se zrzka Ruth a líbeznou ručkou si podepřela bradu.

„To je na tom to nejlepší. Ona to ani neví!“

„Rozhodně to nebude focení na první stránku,“ zavtipkovala jsem. „Dala mi tuhle vizitku a řekla mi, ať se ptám po ní.“ Vylovila jsem Dalessandřinu navštívenku z kapsy kabátu a podala jí ji.

„To je teda něco!“ prohlásila Ruth. „To už je dneska druhý takový případ.“ Ukázala do malé čekárny. Nízká křesílka z bílé kůže vypadala spíš moderně než pohodlně. Lesklé zelené kapradí v ozdobných zlatých květináčích u oken rámovalo výhled na kalné panorama centra města.

V jednom z těch hogo-fogo křesel se krčil ten chlapík z autobusové zastávky a nervózně si poklepával nohou. Měl zastřižené vlasy a vousy a byl navlečený v oranžovém svetru. Napínal se mu přes břicho tak, že připomínal dýni.

Tvářil se tak šťastně, až jsem si o něj dělala starosti.

„Nazdar, kámoško ze zastávky!“ zamával na mě.

„Nazdar, kámoši,“ zamávala jsem na něj a vyslala jsem k němu veškeré příznivé vibrace, jakých jsem byla schopna. Neřádi si dávají zlatíčka jako on k snídani.

„Vy dva se znáte?“ zeptala se Gola. „To je ještě zajímavější.“

Obrátila jsem se zpátky k ní. „Takže se tohle nestává často?“ Netušila jsem, jestli si Dalessandra náhodou běžně nehraje na vílu, která rozdává cizím lidem zaměstnání.

„Nikdy,“ odpověděla Ruth. „Možná má krizi středního věku.“

„Té ženské je devětašedesát,“ připomněla jí Gola.

„Pokud se někdo dožije sto čtyřiceti a pořád bude boží, tak je to Dalessandra,“ mínila Ruth.

„Musím jít,“ řekla Gola a balancovala s tácem. „Ale co kdybychom spolu poobědvaly? Mohla bys mi vylíčit, jak ses s Dalessandrou seznámila.“

„Moc toho k povídání není. Ten, co s ním večeřela, mě nechal vyhodit.“

Gola a Ruth si vyměnily další pohledy.

„Ten, co s ním večeřela?“ zašeptala Ruth rozjíveně.

„Moje linka je v seznamu. Jsem tu jediná Gola,“ oznámila mi její kolegyně na odchodu.

„Já jdu taky,“ přidala se Ruth. „Potřebuju se dozvědět o tom jejím partnerovi!“

Obědové kámošky. No fajn. To není tak zlé.

„Domluveno.“

Gola pozpátku promanévrovala dalšími prosklenými dveřmi a mně se ulevilo, že to kávy přežily.

„Zavolám do Dalessandřiny kanceláře, aby věděli, že jsi tady.“ Ruth se chopila telefonu.

Sledovala jsem, jak k mému kámoši z autobusové zastávky přistupuje zachmuřená žena v šedém kostýmku. Zvedl se a zářivě se na ni usmál. Zamračila se na něj.

„Pojďte za mnou,“ vyzvala ho bez valného nadšení.

Ukázal mi vztyčený palec a druhou rukou si tiskl na prsa hnědý pytlík s obědem.

„Ať jsou v tom poštovním oddělení hodní,“ pomodlila jsem se tiše.

„Ally? Dalessandra tě přijme,“ oznámila mi Ruth a zavěsila. „Projdeš těmito dveřmi a půjdeš po chodbě pořád dál. Je to poslední kancelář vlevo, v předpokoji uvidíš sedět dva ustrašené asistenty.“

No super.

„Díky, Ruth.“

„Hodně štěstí! Uvidíme se u oběda.“

Pokud se ho dožiju.

Našla jsem kancelář – a ty dva asistenty, ale vystrašený byl jenom jeden – a ani jsem se nemusela nikoho ptát. Což bylo fajn, protože každý, koho jsem na té chodbě minula, vypadal, jako by táhl do války. Celé patro bylo nasáklé jakousi nervozitou. Lidi vypadali napjatí.

Nebo si to všechno jenom dramatizuju a tohle je normální kancelářský provoz. Label je velký byznys, znamená spoustu peněz, moci a vlivu. A asi i spoustu žaludečních vředů.

„Zdravím, já jsem Ally,“ vylekala jsem asistenta sedícího blíž u dveří, až málem spadl ze židle. Vzpamatoval se, ale vylétl mu z ruky vršek pera.

Chytil se za srdce. „Bože na nebi.“

„Proboha, Johane,“ obula se do něj jeho kolegyně. „Přece jsi věděl, že nám sem od recepce někoho posílají.“ Zvedla se, zatímco nervóza Johan shledával svoje pero.

„Jsem Gina,“ představila se mi. „Pojďte se mnou.“

Zavedla mě do svatyně chráněné prosklenými stěnami, která se rozkládala za ní.

Dalessandra Russoová stála za úzkým pracovním stolem na zakřivených kovových nohách, tak tmavě modrém, že byl skoro černý. Stěny pokrývaly tapety se vzorkem kapradí a listů v tlumených smetanových a zelených odstínech. Visely tam fotky dotyčné s celebritami a významnými lidmi ve stříbrných rámečcích, uspořádané tak příjemně pro oko, že to nemohla být náhoda.

Spolu s hubeným obrýleným mužem studovali něco na stole.

Dalessandra vzhlédla nad elegantními brýlemi na čtení. Měla na sobě stříbřitě smetanové zavinovací úpletové šaty s dlouhými rukávy, které jí pěkně ladily k šedým vlasům. Na krku měla něco, co by někdo kovaný v módě asi nazval ústředním kouskem outfitu, silnou zlatou tyčku posetou drobnými diamanty.

Já nosit něco takového, ulomím si o to zub, sotva se předkloním.

„Ally. Jsem ráda, že jste přišla,“ uvítala mě.

„Já jsem moc ráda, že jsem tady,“ řekla jsem opatrně.

Pořád jsem čekala nějaké „rozmyslela jsem si to“.

„Ally – a jak se jmenujete dál?“ chtěla vědět.

To upoutalo pozornost muže vedle ní. Zmateně vzhlédl.

„Moralesová,“ odpověděla jsem.

„Ally Moralesová, seznamte se s naším výrobním manažerem Linusem Feldmanem.“

Linus mě přejel pohledem. Bylo mi jasné, že se diví, co ta oškubaná slípka v laciné sukni pohledává v kanceláři Dalessandry Russoové.

„Ahoj,“ pozdravila jsem.

Linus byl malý, tenký, tmavé pleti – a podle toho, jak vysoko mu vyšplhala po čele huňatá obočí – plný předsudků.

Nemohla jsem mu to vyčítat. Ani já jsem netušila, co tu vlastně dělám.

„Dobrý den.“ Protáhl ta slova, jako by čekal na vysvětlení.

„Ally posílí náš administrativní tým,“ oznámila mu Dalessandra.

Páni. No fajn. Takže tu pro mě přece jenom mají práci.

Linus vypadal, že i jemu se po tom vysvětlení ulevilo.

„Přeji vám hodně štěstí,“ řekl a rychle si posbíral papíry. „Tohle vezmu redakčnímu týmu.“

„Děkuju, Linusi. Zavřete za sebou prosím dveře.“ Dalessandra se svezla do křesla za svým psacím stolem.

Ukázala na slonovinové křeslo naproti.

Linusovi se obočí zase vyšplhala až k vlasům, než udělal, co se po něm chtělo. Pohled, kterým po mně střelil, když zavíral prosklené dveře, znamenal spíš „dejte si pozor“ než „hodně štěstí“.

Posadila jsem se a držela kolena u sebe. Už to byly věky, co jsem na sobě měla naposled sukni. Málem jsem si nevybavovala, jak sedávají dospělí.

„Takže, Ally,“ začala Dalessandra a propletla si prsty. „Vítejte v Labelu.“

„Děkuju. Proč jsem tady?“

Nerozesmála se, jen se vřele usmívala.

„Proto,“ ukázala na mě.

Kvůli mým vlasům? Mému okouzlujícímu zmatku? Možná jí připomínám dávno ztracenou kamarádku z letního tábora?

„Bohužel budete muset být konkrétnější.“

To už se rozesmála a já zaslechla, jak se židle asistentů venku otáčejí naším směrem.

„Najala jsem vás do administrativy. Každý den budete mít jiný úkol. Budete pomáhat s výzkumem nebo ověřováním faktů. Možná si vás přizveme, abyste pořizovala zápisy ze schůzí nebo hlídala rozvrh nějakého projektu. Můžete taky vypomáhat některému týmu návrhářů při focení. Můžete zastupovat osobní asistenty nebo organizovat catering, dodávky kávy a podobně.“

„Dobře.“ Vypadalo to, že bych to mohla zvládnout.

„Ale.“ Nechala to slovíčko chvíli viset ve vzduchu mezi námi.

Čekala jsem, až na mě dopadne luxusní střevíček na jehle.

„Ráda bych věděla, jak zatím hodnotíte naše kanceláře,“ řekla.

„Myslíte za ty tři minuty, co jsem tady?“

„Ano.“

Paráda. Takže zkouška. Věděla jsem, že chce slyšet jistou odpověď. Jenom jsem netušila jakou.

„Všichni mi připadají…,“ nedořekla jsem. Nevěděla jsem, jak moc můžu být upřímná.

„Ven s tím,“ pobídla mě.

„Vylekaní. Jako jeleni, když se na ně řítí auto.“

Povzdechla si a zaklepala perem o stůl. „Nedávno jsme prošli… obtížnou transformací.“

„Hmm.“ Nechtělo se mi přiznat, že jsem po ní a její firmě slídila na internetu.

„Během té transformace jsme odstranili, ztratili a nahradili několik klíčových pracovníků. Ti, které jsme propustili, už… neodpovídali,“ pokračovala po chvíli, „našim hodnotám. Stali se jistou přítěží. Bohužel jsme přitom taky přišli o několik cenných členů týmu.“

Byla toho spousta, kolem čeho tancovala a schovávala to za píár slovník.

„Můj manžel využil mé velkomyslnosti a zneužíval moc, kterou tady měl. Uvědomovala jsem si některé jeho… chyby. Ale nedocházelo mi, jak moc se sem nehodí.“ Mluvila ocelovým tónem, přímo v ní praskala zloba. Doufala jsem, že si po rozvodu nechala jeho koule.

Mlčela jsem a polykala miliony otázek, které mě napadaly.

„Tak moc jsem se soustředila na budování značky, na přechod na digitalizaci a užívala jsem si výhody toho, že jsem vlivná žena v tomhle vzrušujícím průmyslu, že jsem pořádně nevnímala vlastní rodinu, vlastní společnost. Možná jsem ani nechtěla.“

„Ale to už je teď pryč,“ poznamenala jsem.

Přikývla. „Ale o celé roky pozdě. Dalo se vyhnout hromadě škod. Ale co se stalo, stalo se. Na současnost a budoucnost to nemá vliv. Přivedla jsem svého syna, aby zaujal otcovo místo, a dala mu za úkol – asi nespravedlivě – aby tu spoušť po něm uklidil. Jak jste minulý týden viděla, to napětí ho vyčerpává.“

V duchu jsem ještě bádala nad tím, co mi Dalessandra neříká, když mi došla ta poslední informace.

A sakra.

„Krasoň je váš syn?“

Zatvářila se zmateně. „A kdo jste si myslela, že je?“

„No, váš přítel. Řekla jsem mu, že byste si mohla najít lepšího.“

Dalessandra se zase rozesmála.

Znovu jsem uslyšela šoupání židlí z druhé strany skla.

„Dominic je můj syn.“

Možná bych se měla trochu vcítit do člověka, který byl povolán, aby uklidil rodinnou spoušť. Ale na druhou stranu, já na tom byla podobně a takhle kreténsky jsem se nechovala.

„Takže jak to, že jsem se první den v administrativě ocitla ve vaší kanceláři?“ zeptala jsem se. Připadalo mi, že mi chybí pár dost velkých a důležitých kousků skládačky.

„Protože vám můj syn dluží práci a Russoovi vždycky platí svoje dluhy.“

Další záhada. Ta ženská mi připadala jako krypta plná tajemství.

„Dobře,“ protáhla jsem to slovo podobně jako Linus.

Dalessandra se opřela o lokty. „A pokud se vám nějakou náhodou povede uklidnit náš personál a zjistit, co bych mohla udělat, abychom měli stabilnější pracovní prostředí…“ Zvedla ruce. „Pak doufám, že to se mnou přijdete probrat.“

V tom bylo jádro pudla.

Dost neurčité.

Připadalo mi, jako bychom komunikovaly v nějakých šifrách… a ty šifry znala jenom jedna z nás… a já to nebyla.

„Udělám, co budu moct?“ vyšlo to ze mě spíš jako otázka. Ale byla to odpověď, kterou má nová zaměstnavatelka chtěla.

„Dobře. Pokud byste něco potřebovala, řekněte mi to, prosím.“ Vzala brýle na čtení a nasadila si je.

„Měla bych pár otázek.“

Podívala se na mě přes rámečky brýlí. „Ano?“

„Může mě Kras-, teda, váš syn vyhodit?“

Namyšleně se usmála. „Ne. Dominic vás vyhodit nemůže.“

„Tak fajn. Musím na něj být milá?“

Opřela se v křesle a uvažovala nad tím. „Myslím, že byste měla s mým synem udržovat vztah, který vám bude nejpříjemnější.“

7

DOMINIC

Matčiny asistenty fascinovalo něco, co se dělo v její kanceláři, a nevšimli si, jak přicházím.

Zamumlal jsem pozdrav a vyděsil toho kluka tak, až si polil kostkovanou košili.

„Ach, pane Russo, vaše matka má schůzku,“ oznámila mi ta míň lekavá asistentka – Gina nebo Ginny – a zvedla se, když jsem sáhl po klice.

Máma se právě smála na toho, kdo seděl naproti ní.

Zamračil jsem se. „Koho tam má?“

„Hm. Hm. Novou pracovnici,“ vykvikl politý asistent a sušil se ubrousky.

Dlouho jsem neslyšel, že by se máma takhle smála.

Už se obě zvedaly a já usoudil, že je klidně můžu vyrušit.

„My o vlku,“ řekla matka, když jsem vešel do její kanceláře.

Ta druhá žena se obrátila. Usmívala se.

Ona… je tady?

„To ne,“ zavrčel jsem.

Uslyšel jsem za sebou žuchnutí a napadlo mě, že ten nervózní asistent přepadl na nos, jak natahoval uši.

„To teda jo,“ opáčila namyšleně ta specialistka na nasírací pizzu.

„Ne,“ řekl jsem znova a zavrtěl hlavou.

„Dominiku, seznam se s Ally. Ally posílí řady naší administrativy. Ally, Dominic je kreativním ředitelem Labelu.“

„Potřebuju si s tebou promluvit, mami.“ Nemůže jen tak rozdávat práci lidem, kteří jsou tak sprostí, že si ji neumí udržet. U mě dohrála už teď.

„Omlouvám se, drahoušku, ale nemám čas. Buď tak hodný a zaveď Ally na personální,“ nařídila mu a vzala telefon. „Sežeňte mi Naomi,“ řekla do něj.

Byli jsme propuštěni. Ale já si s mámou hodlal promluvit při nejbližší příležitosti.

Zastavil jsem se u asistentky a tipnul si její jméno. „Gino, naplánujte mi schůzku s matkou, jak to nejdřív půjde. Řekněte jí, že jde o rozpočet, aby se to nepokusila zrušit.“

Zadívala se překvapeně. Otevřela pusu a zase ji zavřela. Sakra. Měl jsem zkusit Ginny.

„Nějaký problém?“

„Vy víte, jak se jmenuju.“

„Jistěže to vím,“ vyštěkl jsem a ulevilo se mi.

„Páni, vy jste fakt lidový šéf, Krasoni,“ ozvala se Ally suše za mnou.

Obrátil jsem se k ní. „Moc si u nás nezvykejte,“ poradil jsem jí.

„Nebo co? Necháte mě zase vyhodit?“

„Oba dva víme, že jste si tamtu práci zasloužila ztratit. Nemůžete být takhle hulvátská k hostům a pak se divit, když se vám to vrátí.“

„A vy nemůžete být takhle hulvátský k lidem a divit se, když se vám to vrátí,“ opáčila.

„Vy jste s tím začala,“ zavrčel jsem.

„A vy jste si myslel, že jste něco víc.“

No dobře. Možná na tom je maličký, mikroskopický kousíček pravdy.

„Byl to důležitý hovor,“ zalhal jsem.

„Vážně?“ Dramaticky nakrčila nos, že nevěří. „Nikdo jiný v té restauraci neměl problém dodržovat to pravidlo.“

„To pravidlo je pitomost.“

„Jistěže je!“ rozhodila rukama. „George má taky pravidlo, že servírky dostanou jenom půl porce pizzy za šestihodinovou směnu. A oblohu si platí! A na záchod smí jenom jednou za celou směnu!“

„Když to tam bylo tak zoufalé, proč tak vyšilujete, že vás vyhodil?“

„Vy jste mě nechal vyhodit!“ vyjekla. „A já potřebuju peníze, vy kašpare!“

Nikdo mi za celý život neřekl, že jsem kašpar. Aspoň ne do očí. A troufl bych si odhadnout, že ani za mými zády. Kretén, to ano. Grázl mizerný, to jistě.

„Kašpare?“ opakoval jsem a ušklíbl se.

„Nechte toho. Mám vztek.“

Výborně.

„Měla byste mi děkovat,“ tiskl jsem dál knoflík, o kterém jsem věděl, že ji rozpálí.

„Vy jste se úplně pomátl, Krasoni?“

Matčin lekavý asistent, jehož jméno jsem si rozhodně nepamatoval, za mnou zalapal po dechu. Uvědomil jsem si, že máme publikum.

Chytil jsem ji za loket a odtáhl z kanceláře do malé konferenční místnosti. Byl to stejný pocit, jako když jsem ji držel za zápěstí v restauraci. Probuzení, rozpálená krev.

„Odvlekl jste mě sem, abyste mě rozcupoval na kusy?“ zeptala se a plácla mě po ruce.

Neochotně jsem ji pustil.

Stáli jsme proti sobě stejně jako v pizzerii. Zase jsem cítil citrusy. A i když jsem byl zlostí bez sebe, vnímal jsem, že je příjemné, když se mi někdo dívá zpříma do očí, byť na mě přitom chrlí nadávky.

Kdybych musel v téhle kanceláři absolvovat další rozhovor se ženou, která si bude celou dobu prohlížet boty nebo upírat zrak na nějaký vzdálený bod za mým ramenem, asi bych se zbláznil.

„Díky mně,“ obul jsem se do ní, „jste získala práci na plný úvazek s benefity. Nebudete smrdět česnekem a na záchod si můžete chodit, kdy se vám zachce.“

„Páni. Tak to díky.“ Její sarkasmus byl tak hustý, až jsem se divil, že neskápl na zem.

„Rádo se stalo,“ odsekl jsem.

Naklonila se ke mně. „Vážně vás nemám ráda.“

„Já vám taky moc nefandím.“

Stáli jsme k sobě moc blízko. Moc blízko, vzhledem k tomu, že jsme byli šéf a zaměstnankyně. A nevylučoval bych, že odněkud vyloví dýku a zabodne mi ji do břicha.

Ustoupil jsem o dva sebezáchovné kroky.

„Fajn,“ řekla.

„Výborně,“ souhlasil jsem. Vypadalo to, že Ally, ta nezdvořilá osina v zadku, je kromě mé matky jediná žena v budově dost statečná na to, aby se mi dívala do očí.

To mám teda štěstí. Co to měla máma sakra za lubem?

„Poslyšte, Krasoni. Co kdybysme se zkusili chovat jako dospělí? Je to velká firma. Asi se tu už nepotkáme.“

Vyklepal jsem si staccato palcem na kalhotách. „Máte padáka.“

Ďábelsky se usmála a mě zaskočilo, jak přitažlivé mi to přišlo. „Tak tohle budete muset probrat se svou matkou. Myslím, že na to nemáte nárok, abyste mě vyrazil.“ Zaklepala si prstem na bradu.

„To brzo napravím, Dračice,“ ujistil jsem ji.

„Vidíte, jak dobře nám to spolu jde?“ uchechtla se. „Dokonce už pro sebe máme rozkošný přezdívky. Jsme jako dvě kámošky z kosmeťáku. Pokud mi teď laskavě ukážete cestu na personální, dám vám pokoj, a když budeme mít oba velký, převeliký štěstí, už se nemusíme nikdy potkat.“

Milerád bych ji nasměroval k otevřenému oknu.

Aspoň jsem si myslel, že tohle chci. Mátlo mě, jak si ten rozhovor užíval můj parťák v kalhotách.

„Držte se svého okruhu pekla a já se budu držet zase svého,“ přisvědčil jsem.

„Perfektní řešení.“ Škubla dveřmi do konferenční místnosti.

„Kudy na personální?“ zeptala se mnohem přátelštěji matčiných asistentů, kteří čistě náhodou otáleli hned za dveřmi.

„Ukážu vám to,“ nabídla se Gina. Vyprovodila Ally, ale ještě před tím na mě ta ženská vrhla opovržlivý pohled přes rameno.

8

ALLY

„Musíte uvést nějaký kontakt pro případ nouze.“ Ta samá zakaboněná ženská, která si odvedla mého kámoše z autobusové zastávky, teď netrpělivě poklepávala prstem, zatímco jsem si procházela nástupní papíry.

Personální oddělení Labelu sestávalo z pěti velice elegantních dam, sedících za úhledně vyzdobenými stoly, uspořádanými nejspíš podle správných zásad feng šuej. Žádná z těch ostatních ale nevypadala ani zdaleka tak naštvaně jako ta, kterou jsem vyfasovala.

„Hm,“ zaváhala jsem.

„Nemáte ve městě žádnou rodinu?“ Mluvila, jako by ji to obtěžovalo.

„Žádnou, na kterou bych se v případě nouze mohla obrátit,“ prohlásila jsem rozhodně.

„Tak si vyberte nějakou přítelkyni,“ řekla podrážděně. „Máte snad aspoň jednu, ne?“

Myslím, že si do mě promítala sebe.

Napsala jsem tam kontakt na svou nejlepší kamarádku Faith a pomodlila se ke všem bohům nouzových situací, aby pokud jí bude muset personální oddělení někdy volat do práce, bude mít tahle květinka tu čest a vyslechne si „Klub Ladies and Gentlemen, kozy a kokoty k vašim službám.“ Faith byla spoluvlastnicí jednoho z nejvýstřednějších striptýzových klubů ve městě.

Dokončila jsem papírování za doprovodu personalistčiných otrávených povzdechů a poklepávání na hodinky. Když jsem viděla, jaký dostanu plat, málem jsem se roztančila na židli. Nebylo to sice „teď si můžu dovolit dvoupokoják za manhattanské ceny“, ale bylo to „už mi stačí jenom tři vedlejšáky v baru a bude to skoro dost“.

„Skoro dost“ bylo mnohem lepší, než co jsem měla, když jsem se ráno probudila.

Nechám si taneční hodiny, nejlíp placené směny v barech a budu brát jednu nebo dvě směny v týdnu, rozhodla jsem se a v duchu počítala. Pořád nebudu mít dost času na renovace domu, ale bude to drobný krůček správným směrem.

Kdybych si to místo udržela až do té doby, než opravy skončí a dům půjde do prodeje…

„Podívejte se sem.“

Vzhlédla jsem a škubla sebou, když zableskl fotoaparát.

Fotka se načetla na monitor vedle ní. Vypadala jsem na ní, jako bych kýchala. Najednou mi bylo jasné, kdo pořizoval firemní fotku Gole.

„Tohle mi vážně chcete dát na průkaz?“ zeptala jsem se. Vytáčelo mě, že je jí to evidentně u prdele.

„Nemám celý den na to, abych organizovala focení pro nováčky v administrativě,“ vyštěkla.

„No dobře. Tak tam necháme tu kýchací fotku. Aspoň budu mít námět k hovoru.“ Ulehčovalo mi to vědomí, že je to všechno jenom na čas a že nemusím vyšilovat ohledně toho, jak zapadnu, jak udělám dobrý dojem nebo jak vydržím do povýšení.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Na vlásku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.