TVÁ VINA

Text copyright © 2019 by Claire McGowan

All rights reserved.

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Ondřej Frühbauer, 2021

Cover © Sabina Chalupová, 2021

© DOBROVSKÝ s. r. o., 2021

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/KnihyDobrovsky.cz

ISBN 978-80-277-0876-5 (ePub)

ISBN 978-80-277-0877-2 (mobi)

TVÁ VINA

CLAIRE

McGOWAN

Obsah

Prolog

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

Kapitola dvacátá šestá

Kapitola dvacátá sedmá

Kapitola dvacátá osmá

Kapitola dvacátá devátá

Kapitola třicátá

Kapitola třicátá první

Kapitola třicátá druhá

Kapitola třicátá třetí

Kapitola třicátá čtvrtá

Kapitola třicátá pátá

Kapitola třicátá šestá

Kapitola třicátá sedmá

Epilog

Poděkování

Prolog

Když to skončilo, zůstala ležet v trávě s obličejem vtisknutým do země. Cítila vůni rozdrcených rostlin, vnímala, jak ji polámaná stébla škrábou na kůži. Postupně se jí vracel cit do jednotlivých částí těla. Při každém nádechu jí hvízdalo v rozbolavělém hrdle. On ji škrtil! Stále tomu nemohla uvěřit, její mysl zkrátka odmítala ty okamžiky, kdy se jí jeho ruce sevřely kolem krku, kdy v panice marně lapala po dechu a jeho váha ji tiskla k zemi. Bosé nohy měla poškrábané a prochladlé od vlhké země. V hlavě jí tepala bolest, v ústech cítila sucho. A stalo se jí ještě něco dalšího, tak zlého, že si to dosud ani nezačala plně uvědomovat. Otevřela ústa a pokusila se vykřiknout, slova se však zadrhla na jazyku, jako v těch snech, kde křičíte hrůzou, a přitom nejste s to vydat ani hlásku. Uloupil jí snad i dar řeči? Pokusila se pohnout, vstát a dokázat si, že je stále naživu a nezraněná – ale v tom se mýlila, utrpěla zranění a tělem jí projel šíp bolesti.

Dům je jen pár desítek metrů od ní, na druhém konci rozlehlé tiché zahrady, stejně dobře by ale mohl být kilometry daleko; nikdo nic neslyšel, nikdo nic neviděl, nikdo jí nepřišel na pomoc. On je pryč, ona však ví, že nebude daleko. Nehledě na šílenou absurditu situace pocítila náhlý záchvěv hrůzy, která jí sevřela hrdlo a vzala dech. On je pořád někde poblíž! Je třeba odsud zmizet. Musí vstát, musí utíkat, zavolat pomoc. Kdyby jen nebyla taková tma. Zamrkala, otřela si slzy v očích a v té chvíli spatřila, jak v temné stěně domu zaplálo žlutým jasem jedno z oken.

Kapitola první

Dnes, když už je všechno za mnou, často přemítám o té chvíli, která všechno změnila. O tom malém kousku času, ve kterém se můj skvělý život – no dobře, možná ne úplně skvělý, ale rozhodně dobrý – ocitl dočista v troskách. Dodnes mě nepřestává fascinovat, jak se to má mysl snažila vytěsnit – prosím, teď ne – a jak jsem se pár vteřin ze všech sil snažila sama sebe přesvědčit, že to, co se děje, není skutečné. Tohle jsem o sobě dřív nevěděla, netušila jsem, jak snadné pro mě bude nevidět a neslyšet. Věřila jsem, že patřím k těm pohotovým lidem, kteří vyskočí, zavolají policii a co nejlépe se o blízkého člověka v nouzi postarají.

To se však nestalo. Nebyla jsem připravena na chvíli, kdy ke mně do kuchyně uprostřed noci vklopýtala Karen ve svých černých šatech bez ramínek, končících vysoko nad koleny, potácela se a třásla po celém těle a na krku jí jako šmouhy od novinového papíru vyvstávaly černé modřiny. Hrůza mě přimrazila k podlaze a já si jen přála, abych dokázala nějak vrátit čas a zůstat v tom čistém, neroztříštěném okamžiku jen pár vteřin předtím.

Karen vydala zoufalé vzlyknutí, jako by ji nějaké hrůzné zjevení připravilo o hlas. A dříve než mé zrádné vědomí stačilo zformulovat myšlenku prosím, neříkej to!, to řekla.

„On mě znásilnil. Znásilnil mě!“

Byla u toho i Jodi, stála u plotny s prázdnou konvičkou na kávu v ruce a na rozdíl ode mě našla odvahu promluvit: „Kdo, Karen? Co se stalo?“

A Karen to jméno vyslovila, potom se dramaticky zhroutila na kolena, jako by se pod ní doslova podlomily nohy. Vlasy měla rozcuchané, jako by jí za ně někdo škubal. Po stehně jí stékal pramínek krve, která plnila drážky mezi dlaždicemi na kuchyňské podlaze. Později, když byli policisté hotovi a odešli, jsem se pokoušela podlahu vyčistit, ale nikdy už se mi to úplně nepodařilo.

Jak jsem řekla, na to, co Karen pronesla, když se náhle objevila v kuchyni a zhroutila se na zem, jsem nebyla připravená. Jak ale může být člověk na něco takového připravený?

Téhož dne, o něco dříve

„Vážně musím, mami?“

„Jasně že musíš. Co jiného bys chtěl dělat?“ V hlavě se mi promítal seznam úkolů: postele, ručníky, po večeři čokoláda a Benův pokoj.

Ben ke mně od svého iPadu sotva vzhlédl. Je mu deset a už má iPad! Občas mě to v duchu udivovalo, stejně jako řada dalších věcí v mém životě.

„To bude nuda. Nebudu se mít s kým bavit.“

Ukňouraný tón, jaký zazněl v jeho hlase, jsem opravu nenáviděla, stejně jako pokřivenou grimasu, kterou dokázal vykouzlit na své dětské, dosud zcela hladké tváři. Nikdo mě nevaroval, že zahrnu-li své děti vším, o čem se mně samé ani nesnilo, bude to mít i odvrácenou stranu – stanou se z nich rozmazlení spratkové. „Podívej, prostě se s námi navečeříš, vydržíš se chvíli chovat slušně a pak si můžeš zase dělat, co chceš. Pustíš si film, budeš si hrát na iPadu, co tě napadne. Domluveno?“ Musím připravit ty parádní talíře, zmrzlina je v mrazáku a ještě zbývá vyleštit sklenice.

„Co bude k jídlu?“ Jeho prsty se ani na okamžik nezastavily a přesnými pohyby klouzaly po hladkém displeji přístroje. Sledovala jsem jeho oči s jasně modrými duhovkami, které rovněž tančily sem a tam. Trápilo mne pomyšlení, jak asi hodiny a hodiny strávené zíráním do přístroje ovlivňují jeho zdraví, trápily mě Benovy poruchy pozornosti i vědomí, že ho svou výchovou rozmazluji.

„Dělám tažín. Kuskus, salát a tak.“ I když jsem si celé menu naplánovala dopředu, všechny ingredience objednala z e-shopu Ocado a pořádný kus jehněčího i kopec zeleniny už čekaly na kuchyňské lince, stejně jsem se trochu obávala, zda to zvládnu.

Ben zakvílel. „Marocký blafy nesnáším!“

Už už se mi na jazyk drala ostrá odpověď: Když mně bylo tolik, co tobě, vůbec jsem nevěděla, co je to marocká kuchyně. Silou vůle jsem ji potlačila. „Bene. Tohle setkání je pro mě i pro tátu moc důležité. Od univerzity jsme se takhle se všemi kamarády nikdy nesešli. Tak co kdybys pro jednou nechal toho kňourání a nehrál si na utlačovaného chudáčka z bohaté rodiny?“

„Fakt musím spát v ložnici s Cassií?“

„Víš, že to jinak nejde. Nemáme dost místa, aby měl každý svůj pokoj.“

„Ale Cassie mě pořád budí! Celou noc kouká do telefonu a svítí mi displejem do očí.“

Můj časový rozvrh se začínal rozpadat. Střelila jsem pohledem na hodinky – k čertu, už mi nezbývá ani hodina! Proč jsem si musela dávat schůzku s Vix ze všech možných dní zrovna dnes?

„Tak jí řeknu, aby to nedělala. Máš uklizený pokoj? Ať se teta Karen nepoleká, až tam přijde.“

„Jo.“ Ben se natáhl po pytlíku s chipsy, já mu však odstrčila ruku.

„Před chvilkou jsi obědval. Proč si radši nejdeš hrát?“

„S čím?“

Připadlo mi, že v jeho věku jsem byla o poznání soběstačnější. Musím se s Mikem poradit, jestli mu nemáme zabavit iPad. V duchu jsem to připsala pod seznam aktuálních úkolů: zkontrolovat toalety, zapálit svíčky a další věci, které je třeba stihnout, než přijedou hosté. Proč mám pořád tak málo času? Nezbylo než uchýlit se k malému úplatku. „Má přijet i Bill, vzpomínáš si na něj? Bydlí ve Švédsku a tam pořád rybaří. Vsadím se, že když ho pěkně poprosíš, naučí tě, jak zacházet s prutem.“

Jedno modré oko se na mě zahledělo přes horní okraj iPadu. Dostala jsem ho.

„To by tě bavilo, ne?“ Prut dostal Ben k Vánocům od Mikea, jenže ten dosud neměl čas, aby vzal syna k potůčku, který tekl podél plotu naší zahrady. Navíc jsem pochybovala, že by se Mike vyznal v rybaření, s Billem to ale bylo něco jiného. Už na univerzitě ho to táhlo k vodě a vzpomínám si, jak jednou při výletě na pramici nahodil pytlačku, místo návnady použil krevetový sendvič a záhy vytáhl jakousi malou plotici, která se vyděšeně mrskala na dně loďky. Hned jsme ji pustili zpátky, dodnes si však vybavuji, jak vzrušující byl pohled na takový úlovek. Karen, Jodi a já jsme pištěly jak malé holky. Bill seděl na lavici, z koutku úst mu visel joint a snažil se zachovat výraz typu „normálka, ne?“. Přesto se však nepatrně usmíval a bylo vidět, že ho úspěch stejnou měrou potěšil jako překvapil.

Ben se odtrhl od iPadu a vstal od kuchyňského stolu. „Tak já si jdu uklidit pokoj. Teda, uklidit ještě líp.“

Přitáhla jsem ho k sobě a objala. Voněl po sušenkách a šampónu, ne jako teenager, který je cítit potem a opovržením k celému světu. To mi připomnělo, že se brzy ukáže i Jake a já musím přemýšlet o tom, co s ním chci probrat, a hlavně – jak proniknout za jeho neprůstřelné pubertální brnění. Hodlám totiž vypátrat, co by si přál ke svým kvapem se blížícím osmnáctinám. Aspoň že mi ještě na pár let zůstane Beník… „Jsi hodný.“

„No tak, mami,“ zabručel, ale taky mě objal. „Kde je vlastně Cassie?“

„Ve městě.“ Požádala jsem ji, aby koupila ještě nějakou svíčku, a dosud se nevrátila. Polévka, chléb, bylinky do tažínu, otevřít víno a nechat je dýchat…

„Vsadím se, že je s Aronem.“

„Možná se spolu připravují do školy.“

„Vždyť nejsou ze stejný třídy.“ Tou poznámkou trefil Ben do černého, protože Cassiin přítel měl namířeno na jednu z prestižních univerzit, jakým se podle Oxfordu a Cambridge dnes říká Oxbridge; Cassie se tam bohužel nedostala. Mike a já jsme důsledně předstírali, že to přece ale vůbec nevadí. V podvědomí se mi zjevil temný obláček obav a s ním další várka starostí – kolik času tráví Cassie s Aronem, co asi v té době dělají a jestli se jí nakonec něco nestalo, když tak dlouho nejde –, potom se však ozvalo prásknutí zadních vchodových dveří, co vedou k lesu, a má dcera byla doma.

„Cassie?“

Cassie vklouzla do kuchyně a mně neuniklo, jak krátkou má sukni a jak upnuté tílko. „Co je?“

Ze strany na krku jí svítil rudý cucflek. V chodbě za ní jsem spatřila někoho dalšího – jistě, její přítel Aron. Hodně vyrostl, hlavou téměř ťukl do starobylého lustru, který jsem pověsila v předsíni. „Ahoj Arone.“

„Dobrý den, paní Morrisová.“ Aron měl úžasné způsoby – jak by ne. Stejně dokonalé byly i jeho známky, sportovní výkony, sestřih blond vlasů a čistá tvář s bezchybnými rysy.

Měla jsem o Cassii obavy. S chlapcem, který už teď ví, že může mít v životě všechno, po čem zatouží, to nebude mít jednoduché.

„Jak jde škola?“

„To víte,“ odpověděl. „Máme spoustu práce se zkouškami. Vlastně se zrovna chystám zpátky domů, musím se učit.“

„Nechtěl bys u nás zůstat na večeři?“ Má nabídka byla spíš zdvořilostní než upřímná a oba dva jsme to věděli.

„Děkuji, to je od vás nesmírně laskavé, ale maminka na mě už čeká. Dělá k večeři domácí těstoviny.“ A já se chystám uctít hosty tažínem, nejjednodušším jídlem, jaké si člověk může vymyslet. Napadla mě bláhová myšlenka, zda bych ještě nestihla změnit plány a připravit něco jiného.

„Zatím se měj, Cass,“ obrátil se Aron k mé dceři. Přistoupil k ní a já si říkala, jestli se ji odváží přímo přede mnou políbit, on ji však jen objal. Jak křehce vypadala ve srovnání s jeho postavou, vysportovanou hodinami strávenými na ragbyovém hřišti! Navíc mi připadalo, že zase zhubla.

„Máš tu svíčku?“ zeptala jsem se, jakmile se za Aronem zavřely dveře.

Cassie ji nedbale hodila na kuchyňskou linku, až talíře zařinčely.

„Opatrně. Jaká je?“

„Fíky a pomeranče. Děsně smrdí.“

„Můžeš mi tady pomoct? Je toho na mě trochu moc.“ Předloktím jsem si odhrnula vlasy z čela. V kuchyni bylo vedro jako ve skleníku, celá varná deska i trouba běžely naplno. Byl červen a už teď se říkalo, že tak horké léto, jaké se blíží, nemá v dějinách obdoby. Těšila jsem se na to – budou večeře v zahradě jako ve Středomoří. Jenže právě teď mě vlhký žár dusil jako poklice a zpomaloval, takže jsem byla ve všem zoufale pozadu.

„A proč ti nemůže pomoct táta?“

„Je v kanceláři.“

„To tedy není, sedí na zahradě a čte si noviny.“

„Tak mu můžeš říct, aby otřel stoly i židle a ať nezapomene na citronelový olej, aby nás neobtěžovaly mouchy.“

„Řekni mu to sama, tady ho máš.“

„Natrhej nějaké bylinky do jídla!“ stačila jsem za ní zavolat, než se prosmykla dveřmi. Mike se zjevil právě včas, aby jí je podržel.

„To voní!“ ocenil a tvářil se potěšeně. Ulevilo se mi. Naší víkendovou akcí nebyl zpočátku vůbec nadšený. Kolik práce s tím budeme mít, a stejně tu není pro všechny dost místa, nechal se opakovaně slyšet. Máme dům se čtyřmi ložnicemi, navíc pokoj nad garáží, a přece mu to připadalo málo.

Vrhla jsem na něj dlouhý, zadumaný pohled. Výročí zahájení studií na univerzitě také znamená, že od chvíle, kdy jsem Mikea poprvé spatřila, uplynulo už pětadvacet let. Tehdy se opíral o barový pult v univerzitní hospodě, podobné spoře osvětlené jeskyni, a hned mě zaujal svým nenuceným postojem a vyrovnaným vystupováním, zatímco všichni ostatní se vrtěli, pokřikovali a bylo na nich vidět, jak jsou v novém prostředí nervózní. Měl něco přes metr sedmdesát, ale mně to stačilo. V jeho vlasech, tehdy tmavých, se za ta léta už začínaly ukazovat stříbřité nitky. Dnes si však oblékl golfové triko s límečkem, khaki šortky a nehledě na stoupající teplotu i vlněný svetřík v zářící šarlatové barvě. Ten byl nový a vypadal draze. Očividně se pokoušel udělat dojem, ostatně stejně jako já.

„Psala mi Karen – prý jí neodpovídáš. Bere si ve městě taxík a za chvíli tu bude.“

„Propána, já přece vůbec nejsem připravená! Proč přijede tak brzy? Vždyť jsem je chtěla nabrat sama cestou z města.“

Mike pokrčil rameny a natáhl ruku, aby promačkal kváskový chléb, ukrytý v papírové nákupní tašce. „Asi jí zkrátka jel dřív autobus.“

Záměrně jsem ignorovala skrytou narážku – Karen přece nemůže za to, že vlak je pro ni příliš drahý. Musím ale připustit, že kdyby nás tehdy poslechla, udělala, o co ji všichni od rodičů po profesory doslova prosili, a podruhé zkusila státnice, snad by uspěla a získala lepší práci než místo sekretářky na městském úřadě. „Vždyť jsem jí říkala, že mám ještě tu schůzku! Jsou pokoje připravené?“ V duchu jsem si znovu prošla svůj plán uspořádání. Callum a Jodi se ubytují v pokoji pro hosty, Karen přespí v Benově pokoji, Bill v Mikeově kanceláři nad garáží a Jake z nějakého záhadného důvodu trval na tom, že přespí sám kdesi v přírodě. Zvládneme to vůbec, takhle všichni pohromadě?

Mike ke mně zezadu přistoupil, zatímco jsem míchala dušené maso se zeleninou, a stiskl mi ramena. „Jsi tak napjatá, že by se od tebe hrách odrazil jako od zdi. Uvolni se trochu. Vždyť jsou to jen kamarádi, nepřijede televize a nebude natáčet Prostřeno. A Karen určitě nad nějakou tou nedokonalostí mávne rukou.“

Karen možná ano, ale já ne. A Jodi, ta si všimne určitě. Potom podotkne cosi zdánlivě nevinného, čím se budu užírat několik dalších dní.

„Mám jim připravit i něco k obědu?“

„Je po druhé, myslím, že oběd nečekají. Spíš šálek čaje a kousek koláče venku na trávníku, co říkáš? Já je zabavím, než se k nám budeš moct připojit.“

„Ale…“

„Ali.“ Mike si mne otočil, položil mi dlaně na ramena a pohlédl mi zpříma do očí. „Nemá smysl organizovat taková setkání, pokud to pro tebe není zábava, ale jen starosti, ne? Takže se, lásko, hoď do klidu, jak by řekla Cassie.“

„Ta by si radši ukousla jazyk, než by vypustila z pusy takovou trapárnu.“

„Jasně, protože výraz trapárna je dneska u mladých děsně v kurzu.“

Mike uvolnil objetí a naše ruce se pustily do navyklé rutiny úklidu, podobné léta nacvičovanému tanci. Cítila jsem, jak se stažený uzel v mém žaludku trochu uvolnil. Mike má pravdu. Jsou to naši přátelé, neočekávají dokonalost. Všechno bude v pořádku.

Zvenčí k nám dolehlo chrastění štěrku pod pneumatikami přijíždějícího automobilu. Karen dorazila.

Kapitola druhá

„Jak to vypadá s tím –“

„S mým děsným šéfem? Pořád stejně. Zrovna minulý týden přišel s geniálním nápadem – všichni musíme znovu požádat o místo, jako když jsme se o tu práci poprvé ucházeli!“

„Cože? To je neuvěřitelné. A určitě protiprávní, že ano, Mikeu? Mikeu?“

Mike potřásl hlavou, trochu jako když se otřepává zmoklý pes. „Co že to zrovna probíráte? Nestačím vás sledovat. Budu si muset vaše rozhovory nahrávat a potom pustit normální rychlostí.“

Tohle nám s Karen lidé říkali vždycky. Zaráželo je, jak dokážeme při rozhovoru skákat z jednoho tématu na druhé jako opice po větvích stromu a čas od času zcela plynule navážeme na cosi, čeho jsme se dotkly naposledy před hodinou. Usmála jsem se na svou přítelkyni přes desku stolu a napadlo mě, že v upnutých džínách a stejném tílku, jaké nosí Cassie, vypadá neuvěřitelně mladě. Já jsem na sobě měla nemoderní květované šaty, ve kterých vypadám jako mamina; i když to vlastně byla Karen, kdo se stala matkou jako první, stihla to už v pětadvaceti.

Karen se obrátila k Mikeovi. „Máme si toho zkrátka hodně co říct.“ V současné době bydlela v Birminghamu, kdežto my v Kentu, proto jsme se nevídaly tak často, jak by se nám líbilo. Někdy ve mně narůstala touha probrat s ní spoustu věcí, tak jako narůstá tlak za uzavřeným ventilem, a když jsme se konečně setkaly, docházelo ke konverzačním explozím. A já jako na potvoru musím odjet – rychlým pohledem jsem zkontrolovala hodiny – už za pět minut. Sakra!

„Máte to tu moc krásné. Myslím, že jste měli opravdu štěstí.“ Karen se rozhlédla po zahradě. Realitní agent ji popsal slovy vyzrálá a rozrostlá, na což si Mike jen pohrdlivě odfrkl. Mne však okouzlila a stala se hlavním důvodem, proč jsem prosazovala, abychom zakotvili právě zde. Zadní strana pozdně viktoriánského sídla z rudých cihel byla obrácená přímo k lesu a přední přístupová cesta míjela jen tři další domy. Žili jsme si tu jako na vesnici, a přitom Bishopsdean se svými obchody byl vzdálený jen deset minut jízdy po lesní silnici. Dnes v zahradě voněla rozkvetlá levandule, rostl tu divoký česnek a v korunách stromů zpívali ptáci. Sochy, zdobící rozličná zákoutí, vyhlížely ze stínu keřů a jejich tváře dávno smyl déšť. Odvrátila jsem oči od hromady shrabaného listí a dalšího zahradního odpadu – náš zahradník Andrzej si vzal před týdnem dovolenou. Musel rychle domů do Krakova řešit jakousi naléhavou situaci v rodině. Co naděláme. Vždyť i samotné pomyšlení, že jsme si vůbec mohli dovolit zahradníka, je úžasné. Měli jsme opravdu mimořádné štěstí. Bydleli jsme tu jen půl roku a mě se stále zmocňovalo rozechvělé, radostné vytržení, když jsem si uvědomila, že tu opravdu žiji a že mi tohle místo patří.

„To jsi všechno posekal ty, Miki?“ zajímala se Karen a zdvihla vidličku s makarónem k zářivě růžovým rtům.

Rozesmála jsem se. „Děláš si srandu? Mike se k sekačce nepřiblížil od roku 1998. O zahradu se nám stará Andrzej – takový zasněný Polák.“

„Kdybych měl čas, rád bych to obstaral sám,“ zatvářil se smutně Mike. „Jenže kde bych ho vzal?“

„Pořád jsi vytížený na sto procent?“

„To si nedovedeš představit.“ Počátkem roku koupili Mikeovu právní firmu Američané a nyní očekávají, že bude v kanceláři dost brzy na to, aby se mu dovolali klienti z Japonska, a zároveň dost dlouho, aby mohl přijímat i hovory z New Yorku. Jen zřídkakdy vystoupí z příměstského vlaku dřív než v devět hodin večer.

Karen se ke mně otočila. „Můžeš ho nějaký čas vydržovat, když jsi teď slavná. Zrovna tenhle měsíc jsem tě viděla v časopise Naše domácnost! Dobrá práce.“

„Díky.“ Ve skutečnosti šlo o článek na téma sexting aneb kontrolujete svým dětem telefony? Uvedla jsem, že bych nikdy Cassii do telefonu nenahlížela, protože bych tím zničila vzájemnou důvěru. Na síti se záhy objevila spousta komentářů, které mě označovaly za bláhovou idealistku a špatnou matku. Řekla jsem si, že jakákoli publicita je lepší než žádná.

„Co říkala Cassie na to, že se ocitla v časopise?“

Pohlédla jsem směrem, kde se Cassie s Jakem rozvalovali bok po boku v houpací sedačce. Dlouhé, obnažené nohy mé dcery vyčnívaly přes okraj. Jake dorazil oděný celý v černém: černé triko, džíny i tenisky. Černé prameny vlasů mu padaly do tváře. Těžko jsem v něm poznávala toho milého hošíka, který měl každého rád, a když jsem se o něj starala, aby jeho matka mohla do práce, neustále mi objímal nohy. To je však už dávno pryč, v dobách, kdy jsme s Karen bydlely v Londýně, jen pár ulic od sebe. Dnes nás dělí příliš velká vzdálenost. Když přijeli, šla jsem Jakea obejmout. Vyhnul se mi a já jsem se v duchu vyplísnila za to, že mi to tolik vadí. Vždyť je mu sedmnáct, nemá otce a očividně prožívá nejhorší období pubertálního vzdoru. Jednou ho to přejde.

„Nevadilo jí to. Ví, že jde o důležité téma.“ Pravda ovšem byla, že jsem se jí neodvážila zeptat. V poslední době byla pro mě často zcela nečitelná.

„Taky jsme ti tleskali, jak jsi byla v televizi. Toho malého šmejda sis podala parádně!“

„Někdo to musel udělat, vždyť už to s těmi nechutnostmi přehání. Máme rok 2018, vtipy o znásilnění jsou vážně mimo mísu.“

„Sláva vítězům,“ usmál se Mike. „Ale jak to jde dohromady se svobodou projevu? Přece nežijeme v komunistickém Rusku.“

„Zvládla to na jedničku,“ zastala se mě Karen mírně. „Tak nedělej kokota, Miki, a roli ďáblova advokáta nech Callumovi.“

„Já vím, já vím. Však jsme na ni všichni hrdí,“ odpověděl Mike a stiskl mi pod stolem nohu. „Taky se jí podařilo vzkřísit místní charitu. Zdejší azylový dům se už chystali zavřít, jenže pak se Ali stala členkou správní rady.“

„Sakra, to mi připomíná, že musím jet. Promiň, Karen. Říkala jsem ti o tomhle setkání?“ Byla jsem si jistá, že ano, proto mi připadalo divné, že přijela tak brzy.

Karen mi zamávala: „Jeď, nezdržuj se. My to tu zvládnem.“

„Jseš si jistá?“ Vstala jsem, ale něco mě pořád drželo u toho starého dřevěného stolu a kovaných železných židlí, které jsme našli v obchodě se starožitnostmi. Cukrovinky na podnosu hýřily přemírou barev a čajová souprava byla zdobená ladícím květinovým motivem. Právě takové chvíle jsem si představovala, když jsem snila o pořádném domě, ne o přeplněné řadovce, kde jsme se tísnili posledních deset let. Porcelánové soupravy nádobí, krásný nábytek i známí, kteří by to všechno obdivovali. A samozřejmě Karen, která byla už pětadvacet let mou nejlepší přítelkyní. Věděla jsem, že pokud se nezvednu, vydržíme tu spolu sedět a rozprávět až do tmy a zapomeneme na práci i na večeři pro děti.

„Myslím, že si tu chvíli vystačíme,“ ujistil mě Mike, naklonil se přes stůl a dolil Karen čaj ze staré porcelánové konvice. Trochu prosakovala, jenže byla moc krásná – celá žlutá s modrými květy. Na okamžik mě napadlo, že bych mohla schůzku zrušit, zavolat Vix a probrat s ní všechno po telefonu, šlo ale o příliš důležitou záležitost. A také to byla má práce, třebaže neplacená. Pokud se z ní vyvléknu, budu jen žena v domácnosti, která si mezi návštěvami u zubaře a nákupy v Sainsbury hraje na novinářku.

„Víš, že je to důležité, jinak bych… promiň.“

Karen si nasadila sluneční brýle – levná čínská kopie, ve které nicméně vypadala jako filmová hvězda –, posunula si je na špičku nosu a přehodila si přes rameno prameny tmavých vlasů, stejně dlouhých, jako když jsme spolu studovaly.

„Neboj se o nás. Stejně jsme přijeli moc brzy, Jake chtěl zastihnout Cassii.“

Znovu jsem se po nich ohlédla. Byli zabráni do konverzace, stejně jako kdysi já s Karen, když jsme v londýnských kavárnách zapomínaly na čas a hodiny kvapem ubíhaly. „Měli bychom jim umožnit častější setkání.“ Jenže do Birminghamu je pořádný kus cesty a navíc mě to do průmyslové metropole nijak nelákalo. Neustále jsem zvala Karen, aby přijela k nám, ona se však většinou vymluvila na práci. Měla jsem ovšem podezření, že si spíš nemohla tak často dovolit zaplatit jízdné. „Má Jake nějakou přítelkyni?“

„Kéž by! Já jenom doufám, že patří k těm klukům, co zmužní na univerzitě. Jako ty, Miki.“

„Ty jsi ale drzounka! Já se jako etalon mužnosti už narodil.“

„Cassie má přítele,“ pokračovala jsem. „Jmenuje se Aron. Zatím si nejsem jistá, jestli z něj mám mít radost. Jeho matka je nepředstavitelný snob.“

„To by si mohla rozumět s Jodi,“ usmála se Karen. I já jsem se usmála a pocit viny v mém nitru se mísil s úlevou, že jsme dokázaly navázat na dávný vztah. Pořád byla mou nejlepší přítelkyní, ačkoliv jsme se moc nevídaly, naše životy se oddělily a já bydlela v úžasném sídle. Při tom pomyšlení mě opět bodla provinilá výčitka, napadlo mě totiž, jak náš dům asi musí na Karen působit: ohromná, prostorná viktoriánská stavba z rudých cihel s vitrážovými okny. Přesto nás čas nedokázal rozdělit. A já jsem byla hrdá na naše přátelství, které překonalo i ono podivné ochladnutí v čase po ukončení vysoké školy. Jako by se naše šestice střetla s čímsi temným, dokázala to však ve zdraví přečkat.

Obrátila jsem se ke dveřím a vyhlédla ven. Mike a Karen se k sobě nakláněli a něčemu se smáli, v houpací sedačce si povídala jeho dcera s jejím synem a byli tak zaujati hovorem, že můj odchod ani nepostřehli. Vzpomínky mohou být kruté. Kdybych tehdy tušila, k čemu se schyluje, snad bych se zastavila a ještě pár okamžiků si užívala té prosluněné chvíle i věcí, které jsem měla záhy ztratit. O ničem z toho jsem však neměla ani zdání, tak jsem se otočila a odešla.

Kapitola třetí

„Pověz mi prosím ještě jednou, co se vlastně stalo.“

Záležitost, která mě v ten slunný den přivedla na policejní stanici, nebyla nijak příjemná, přesto jsem se ve své nynější roli cítila dobře: Ali Morrisová, předsedkyně správní rady Bishopsdeanského azylového domu pro ženy. Po letech, kdy jsem pro okolí byla máma, paní Morrisová či Mikeova žena, mě konečně těšil i nějaký vlastní cíl a titul, který k němu náležel.

S ředitelkou charity jménem Vix jsme se setkaly na stanici, v místnosti, kterou nám v podobných případech přidělovali – a stávalo se to častěji, než byste byli možná ochotni věřit. Vix byla drobná, nanejvýš třicetiletá žena s krátce střiženými černými vlasy a brýlemi s tmavou obroučkou. Připadalo mi, že v Bishopsdeanu působí poněkud nepatřičně, a spíš bych si ji dovedla představit v Berlíně či kdekoli jinde. Nikdy jsem ale po její životní historii nepátrala, neboť v takových organizacích se často sdružují lidé s pohnutými příběhy, které se nesdílejí jen tak. Společně jsme opakovaně probíraly záznam té události a zvažovaly, jak správně reagovat.

„Přišel do útulku asi ve tři hodiny v noci. Julie přísahá, že mu neřekla, kde teď žije, já tomu ale úplně nevěřím. Rozbil kuchyňské okno a vnikl dovnitř, našel Julii v jejím pokoji, byla tam i s dětmi. Popadl ji za krk a přirazil ke stěně.“

„Děti to viděly?“

Vix jen přikývla. „Jedna z žen spustila alarm a přijela policie. Jenže on měl u sebe nůž. Myslím… že ho hodlal použít.“

Ať už jsme to probíraly z jakékoli strany, nevypadalo to dobře. „Máš nějaký koncept prohlášení pro tisk?“

Vix přikývla a poslala mi po stole list papíru. Z dřívějška si přinesla zkušenosti z oddělení styků s veřejností a dokázala je vždy zúročit. Občas mi však připadalo, že odvrácenou stranou její profesionality je mírný nedostatek empatie. Měla sklon lpět striktně na pravidlech a nepřipouštěla si, že v některých případech nebývá správné řešení tak jednoznačné – hlavně s ohledem na fakt, že ženy obvykle milují i ty muže, před kterými se snaží uprchnout. Já jsem tomu rozuměla, proto na mě často zbývala role „hlasu srdce“.

V tiskovém prohlášení nechybělo nic podstatného: provoz azylového domu pro ženy není nikdy zcela bez rizika, v tomto případě však šlo o ojedinělý incident; chválíme policii za bleskurychlou reakci, příkaz k zatčení byl obratem vyplněn. „Co si o tom myslíš?“

„Věřím, že už se to nebude opakovat. Policie navíc prohlásila, že pro něj bude požadovat elektronický sledovací náramek.“

Tak jsme se rozhodly, že není nutné azylový dům stěhovat na jiné místo. Bylo to náročné rozhodování, ušetřily jsme spoustu peněz, ale přesto jsem cítila jakýsi neklid. Pokud útulek našel Paul Dean, mohou jej objevit i další muži. Takoví, před nimiž se jejich vlastní ženy musí ukrývat. Konečné rozhodnutí bylo ale na mně, stejně jako veškerá zodpovědnost. Přikývla jsem. „Návrh témat k diskusi na příští zasedání správní rady necháme na jindy. Mohu si ještě promluvit s Julií?“

„Copak teď o víkendu nečekáš kupu přátel, které jsi léta neviděla?“ Vstaly jsme od stolu. Vix se napřímila, měla na sobě upnuté, krátké šedé šaty. Vedle ní jsem si ve svém volném květovaném oblečení připadala jako oplácaná mamina. Tedy zcela neprofesionálně. Měla jsem se převléknout.

„Jen na dvě minuty? Prosím.“

Julie čekala v jiné místnosti, o poznání útulnější, vybavené gaučem a bednou s hračkami. Její dvě děti si bez velkého zápalu hrály na podlaze a bylo vidět, že jsou na chvíle čekání v úředních budovách zvyklé. Starší z dětí předstíralo, že mladšímu čte obrázkovou knížku. „Zdravím, Julie. Jmenuji se Ali, jsem ze správního výboru charity. Omlouvám se za to, co se vám v našem domě přihodilo.“ Koutkem oka jsem postřehla, jak na mě Vix vrhla pichlavý pohled. Nejspíš jsem to neměla říkat, někdo by si z takové omluvy mohl vyvodit, že jsme se dopustili nějaké chyby.

Julie ke mně pozvedla uplakané oči, zvýrazněné rozmazaným make-upem. „Nemůžu se vrátit. Není tam bezpečno.“

„Já vím. Zkusíme pro vás najít místo v azylovém domě v jiném městě.“

„Přísahám, že jsem mu neřekla ani slovo! Možná, že se zeptal tady Kaylee nebo někoho jiného a zbytek si domyslel.“

Vix nasadila dokonale bezvýrazný pohled, z nějž bylo zřejmé, jak nepravděpodobná jí taková varianta připadá: Kaylee byla Juliina tříletá dcera, která by otci stěží prozradila adresu. Já jsem však jen přikývla. „My už něco vymyslíme, Julie. Ubohé děvče, jak mne to mrzí!“ Podlehla jsem náhlému impulsu a i přes téměř hmatatelný Vixin nesouhlas jsem Julii objala. Byla tak hubená, že jsem cítila každý výstupek její páteře. Mikinu s kapucí měla nasáklou pachem cigaret, ale ještě výraznější byla aura strachu. Dívka se otřásla a já spatřila řadu modřin, které obepínaly její krk jako náhrdelník bolesti. V hlavě se mi vynořily dlouho potlačované vzpomínky – na dny, kdy jsem i v nejparnějším létě musela nosit triko s rolákem a pudrem maskovala nejhorší modřiny a odřeniny. Okamžitě jsem je však odehnala.

„Tak už padej, Ali,“ obrátila se ke mně Vix cestou ke dveřím. „Určitě máš ještě spoustu práce u plotny.“ Zněla poslední věta trochu pichlavě, nebo jsem si to jen namlouvala? Ano, na poznámky ohledně své letité role „ženy v domácnosti“ jsem byla až příliš citlivá. Občas mi připadalo, že do mě někdo ryje, i když to nebyla pravda.

Tak jsem se vrátila ke svému tažínu a ke svíčkám a nechala Julii s dětmi, aby se po svém vyrovnali s tím, že jí ublížil manžel, otec jejích dětí. O chvíli později, v autě, když za okny uplývaly prosluněné ulice města, na mě dolehla tíseň. Obávala jsem se víkendu – takhle v šesti jsme přece nebyli pohromadě víc než dvacet let! Vzpamatovala jsem se a opakovala si, že mám opravdu být za co vděčná. Trávit horké sobotní dny v zatuchlém vzduchu policejní stanice, závislá na odtažité profesionální laskavosti úředníků – to už dávno není můj život. Také jsem vynaložila obrovské úsilí, abych svůj osud změnila, a pokud dnes mohu pomoci k podobné změně třeba dívce, jako je Julie, snad tím aspoň zmírním svůj pocit viny. Cestou domů jsem se pokoušela děkovat za svůj život. Je přece můj, ať už jsem si ho zasloužila, nebo ne.

Kapitola čtvrtá

Když jsem dorazila k domu, v uličce za Mikeovým BMW už parkoval minivan. Callum a Jodi právě přijeli, zrovna vytahovali z auta kufry a proutěné plážové tašky, z nichž vykukovaly plastikové krabice na potraviny. Zastavila jsem svou kiu hned za nimi, vyskočila ven a běžela je uvítat. „Promiňte, promiňte, měla jsem naléhavou práci. Ale teď už jsem jen vaše.“

Callum měl na sobě rovněž šortky a triko s límečkem, ovšem z kolekce Ralpha Laurena. „Cože, práce?“ Rozepjal paže a já jsem se octla v jeho medvědím objetí. „Ty sis našla práci se sobotníma šichtama, Al? A co na to Mike, který se na nás tak vyšňořil – co to má proboha na sobě? Nějaký oranžový svetřík? Kámo, tebe postihla barvoslepost, ne?“

Viděla jsem, že to Mikea rozčílilo. „Když už jsme u té barvosleposti, ty jeden prosťáčku, tak tohle je šarlatová.“

Obrátila jsem tok konverzace k původnímu tématu. „Nejde v pravém slova smyslu o práci. Víte, působím teď ve správní radě charity.“ Ve skutečnosti jsem měla i normální práci jako novinářka a sama jsem nechápala, proč mám tendenci své zaměstnání bagatelizovat. A už vůbec mi nebylo jasné, co s tím měl podle Calluma společného Mike.

Jodi svého muže pošťouchla, aby se ke mně také dostala. V těhotenských šatech vypadala doslova rozlehle (byl to volný oděv z vyšívané tkané příze, nejspíš z produkce The White Company, který nesmírně kontrastoval s perfektně padnoucími šaty na míru, jaké obvykle nosila). Stěží jsem ji dokázala obejmout, tak jsme přátelsky zlíbaly vzduch v dosahu našich tváří. Vyhlížela znaveně, pobledle a prameny jemných vlasů měla jen zběžně sčesané dozadu. „Nevzpomínáš si, Cale? Vždyť jsme ji viděli v televizi.“

„No jasně. Pěkně sis toho klučíka namazala na chleba.“

„Tomu ,klučíkovi‘ bude třicet a zlehčuje téma znásilnění,“ odsekla jsem. Mike na mě vrhl významný pohled. Callum už byl zkrátka takový. Jeho záliba v diskusích na vyhrocená témata ho od univerzitních let neopustila; naopak, práce v oboru korporátního práva mu ještě přiostřila hrany. Připomněla jsem si však, kolik laskavostí mi prokázal, jak často mne na studiích zval na skleničku a platil za oba, protože věděl, že mám hluboko do kapsy. Nikdy nezapomněl na narozeniny mých dětí a vždy se objevil s výborně vymyšleným dárkem – zprvu jsem se chybně domnívala, že ho k tomu přemlouvá Jodi. „Jen pojďte dál, do domu. Připadá mi, že tu je nějak těsno.“

Jodi stála s rukou opřenou v kříži a bylo vidět, že jí není dobře. Kolik času uplynulo od chvil, kdy jsem prožívala totéž, co teď ona! „Neboj se, budu v pořádku,“ zachytila můj pohled. „Jsem jen šíleně unavená, nejradši bych sebou plácla hned tady. Konečně zažívám to, o čem jste si s Karen neustále povídaly. Kde vůbec je?“

„Šla se převléct,“ řekl Mike a chopil se jedné z tašek. „Cos nám přivezla, Jod?“

„Jen pár zákusků. Víš, jak to chodí, stavím hnízdo jak šílená a chystám se tady na toho malého hajzlíka.“ Výraz ,hajzlík‘ mě naštval, stejně jako to, že si přivezla vlastní jídlo – to nevěří, že bych dokázala připravit něco poživatelného? Připomněla jsem si však, že jim trvalo dlouhých patnáct let a tři nesmírně drahé cykly umělého oplodnění, než se dostali takhle daleko.

„Vypadáš skvěle,“ řekla jsem jí. „Úplně záříš a všechna ta další klišé.“

„Podle objemu to budou nejmíň trojčata,“ podotkl Callum a ochranitelsky ji objal kolem ramen. „Pěkné bydlení sis tu zřídil, Miki. Za kolik to bylo – tak půl mega?“

Přesunuli jsme se do kuchyně, která po spalujícím žáru slunce působila chladně a temně. „Barák u cesty kousek nad námi se loni prodal za osm set tisíc,“ pokrčil rameny Mike a bylo vidět, jakou radost mu způsobuje, že může lehkým tónem trousit takové poznámky. I on si svůj dnešní život zasloužil tvrdou prací – kolik večerů se vracel domů pozdě, přicházel zcela vyčerpaný a třeba celý týden se neviděl s dětmi.

„Prokrista,“ zašklebil se Callum. „A my pořád trčíme v půldomku v Pimlicu.“ Z obýváku k nám vklouzla Cassie a já jsem si v duchu přála, abych s ní bývala probrala základy vhodného oblékání. „Cassie, rádi tě vidíme, princezničko! Rok od roku se víc podobáš mamince. Bohudíky, že ne tátovi, co?“

„Ahoj Callume,“ odvětila Cassie nonšalantně. Všimla jsem si, že už mu neříká strýčku. „Ahoj Jodi. Kdy máš termín?“

„Ještě tak měsíc, aspoň doktoři to tvrdí. Větší už být asi nemůžu,“ zasmála se krátce.

Mike neváhal a otevřel lednici. „Dáš si pivo, Cale? Jodi – ty se asi obejdeš bez vína, že?“

„Jen vodu, prosím,“ odpověděla Jodi unaveně.

„Dala bych si taky víno,“ prohodila Cassie s takovou nenuceností, jako by pila alkohol pravidelně. Můj dojem podle všeho nebyl daleko od pravdy.

Krátce jsme se na sebe s Mikem podívali. Pak Mike pokrčil rameny; na rozdíl ode mě si s tím nikdy hlavu moc nedělal a já byla příliš unavená na nějaké dohadování. „Jednu skleničku.“

Mike své dceři nalil. „Pij pomalu, Cas. Když ti zachutná a dokážeš pít s mírou, možná ti jednou dám ochutnat něco opravdu speciálního – láhev, kterou schovávám bezpečně mimo dosah chtivých pracek strýčka Calluma.“

Usmála se na něj a objala ho. Kdybych jí já začala kázat, že má pít s mírou, obratem by práskla dveřmi.

„Na zdraví,“ popřál Callum. „Vždyť už je na čase, aby se Cassie naučila ocenit dobrý ročník. Ne jako Jodi, která zůstala u vinného střiku z chardonnay. Ztracený případ… A copak to tu máme za lahvinku?“ Bedlivě zkoumal láhev muscadetu, kterou jsem koupila, protože si pamatuji, že Callum má nejraději bílá vína z Francie. „Aha, podle všeho pochází z jedné malé vyhlášené vinice.“ Věděla jsem, že to je jeho způsob, jak říci: ,promiň, že jsem tě popichoval s tím televizním vystoupením‘.

„Kde je Jake?“ zeptala jsem se Cassie.

„Staví si stan.“ Propána, ten jeho stan! Další vlna obav mi sevřela vnitřnosti. Vydaří se to, nebo půjde o rozpačitou, trapnou sešlost?

Jodi se složila do křesla. „Můžeme si vynést zavazadla do pokoje?“ Tohle znělo trochu kousavě, pomyslela jsem si. Ale to jsem celá já – zase vidím duchy tam, kde nejsou. No tak jsme se všichni sešli, poprvé po mnoha letech. Tedy, ještě má dorazit Bill. Bill. Žaludek se mi sevřel v jakémsi podivném záchvěvu, jako by reagoval na dávnou ozvěnu, pulsující v mých žilách.

„Tak pojďme, ať to máme z krku.“ Sehnula jsem se a uchopila jejich kolečkový kufr. Náhle mě bodlo v zádech a uvědomila jsem si, kolik času uplynulo. To poznání se podobalo závrati. Bylo nám osmnáct, když jsme se seznámili. Teď nám je třiačtyřicet. Pětadvacet let je pryč, ty roky se zkrátka ztratily jako mince, která vám vypadne z děravé kapsy.

„Bill ještě nedorazil?“ zajímala se Jodi a namáhavě stoupala za mnou do schodů.

Spěchala jsem, abych do pokoje nahlédla jako první a ujistila se, že Ben opravdu uklidil jadérka z jablka i plastikové hračky z Minecraftu, které obvykle trousil, kudy chodil. Ke svému překvapení jsem spatřila, že dveře místnosti jsou dokořán, uvnitř však nebylo ani stopy po Karen či jejích věcech. Zapomněl snad Mike, že se tu má ubytovat?

„Ještě ne, on totiž jede na motorce.“

Callum supěl za námi se zbytkem zavazadel a hlasitě oddechoval. „To je celý Bill. A je pravda, že mu ta jeho pornoherečka dala kopačky? S pořádným rozběhem?“

„Proboha, Callume, není to pornoherečka, je to umělkyně! Ale máš pravdu, Bill s Astrid se rozešli.“

„To je škoda,“ rozhlédla se Jodi po místnosti. „Když nám přijeli na svatbu, docela mi padla do oka. A jednou jsme navštívili zase my je.“

Na mou svatbu Bill nepřijel. Cesta ze Švédska by prý byla moc drahá. O dva roky později, když se brali Jodie s Callumem, si prostředky našel. Dodnes mě to štvalo, i když jsem ho chápala.

A zrovna když jsem se ponořila do vzpomínek, dolehl ke mně jakýsi rozruch – brumlání motoru podobné hlubokému tlukotu srdce a Mike z obýváku v přízemí volal: „Tak tohle bude určitě Bill!“ Vyhlédla jsem z okna a spatřila, jak na naši příjezdovou cestu zabočuje motorka. Řídítka svíral muž v kožené bundě. Hned jsem rozeznala jeho vysokou ramenatou postavu a cosi v mém nitru jako by se uvolnilo. Bill přijel. Jsme tu všichni, party může začít.

Kapitola pátá

Noc pomalu ubíhala a souběžně s tím, jak na místo prázdných lahví rychle nastupovaly další a další plné, jsem se cítila stále více uvolněně. Naservírovala jsem hostům svůj tažín. Jodi sice poznamenala: „Miluji marockou kuchyni, odjakživa jsem měla slabost pro prostá jídla,“ všem ostatním však očividně chutnalo. Ben si dvakrát přidal, byl moc milý a ochotně odpovídal na Jodiiny otázky ohledně školy. Cassie dokonce odložila telefon a vesele klábosila s Karen. Jen Jake tu seděl s mrzutým výrazem, šťoural se v jídle a občas utrousil, že je přece už dávno vegetarián, o čemž se však až dodnes nikdy nezmínil. Bylo mi ho líto, trpěl opravdu ošklivým akné a to mu jistě pubertu nijak neusnadňovalo. Když se u Cassie ukázaly první známky tohoto kožního problému, hned jsme ji vzali k soukromému dermatologovi a díky tomu se teď mohla chlubit dokonalou, hladkou pokožkou. Pleť dcery boháčů… Napadlo mě, co by na to asi řekla má matka, a málem jsem se rozesmála. Jenže na matku jsem teď nemyslela.

„Vidíte, s čím se musím vyrovnávat,“ vzdychla Karen při pohledu na Jakea, který vidličkou znechuceně postrkoval jídlo po talíři. „Učitelé říkají, že má hlavu na Oxbridge, jenže on si ani nezkusí podat přihlášku!“

„Ale, mami,“ odfrkl si Jake, „taková buržoazní instituce!“ Musela jsem potlačit úsměv, který se mi dral na rty při vzpomínce na léta vlastního dospívání. Za jak pokrokové liberály jsme se tehdy považovali! „Vždyť to není nic než bašta nezasloužených privilegií! Děkuji, nechci.“

Karen se natáhla k Billovi, který nás sledoval z křesla odstrčeného kousek dál od stolu; to byla ostatně odjakživa jeho obvyklá pozice. Zrovna si balil cigaretu… tedy, doufala jsem, že je to jenom cigareta. „Nepromluvil by sis s ním, Bille? Třeba mu dokážeš vysvětlit, že se z něj nemusí stát zlý právník ani hrabivý bankéř jen proto, že absolvoval dobrou univerzitu.“

„Vždyť jsi ji ani nedokončila,“ vyštěkl Jake na matku a všichni jsme zmlkli. To, že Karen neudělala státnice, nás tehdy všechny zarazilo. Byla přece ze všech nejchytřejší, snad s výjimkou Billa.

„A co ty, Bilbo, co ty v té cizině děláš?“ změnil Callum téma. „Sušíš sledě nebo něco na ten způsob?“

Bill se s klidným soustředěním věnoval balení cigarety. Koženou motorkářskou bundu si svlékl, nyní měl na sobě džíny a bez ohledu na vedro svetr z tlusté šedé vlny. Za posledních dvacet let se téměř nezměnil. Hubený, lakonický, delší hnědé vlasy a jen stříbrné nitky, které je místy protkávaly, vypovídaly o uplynulém čase. Postarala jsem se, aby si sedl na opačný konec stolu, neboť jakási část mého mozku byla stále notně vyvedená z míry jeho přítomností – i po takové době. Vnucovaly se vzpomínky na tu noc. Jako bych opět cítila na tváři jeho dlaň a na krku teplo jeho dechu. Ale ne, ani na tohle nechci vzpomínat.

„Dělal jsem od každého něco. Místo, kde jsme žili, bylo dost soběstačné. Pracoval jsem za jídlo, sekal dříví, vozil lidi i věci a tak.“

„To zní jako život v nějaké komunitě.“

„Asi by se to tak dalo nazvat.“

„Pověz mi ale jednu věc. Tvůj románek s miss Švédska prý neskončil happy endem?“

Jodi se na Calluma zamračila. To nemůžeš být trochu taktní? Bill se však nenechal Callumovým škádlením vyvést z míry, ani tehdy, ani dnes. Jakýmsi podivným řízením osudu spolu ti dva dobře vycházeli. „Bohužel ano, před pár měsíci jsme se rozešli.“

„Ale proč? Jestli teda nevadí, že se ptám.“

Billovi se na rtech objevil hřejivý, trochu pokřivený úsměv, který jsem si tak dobře pamatovala. Vždycky chvíli trvalo, než odpověděl. To se mi na něm líbilo. Bylo vidět, že opravdu přemýšlí o tom, co mu člověk řekl. „Ne, nevadí. Chtěla, abychom si pořídili dítě. Nejspíš by bylo adoptované, i když Astrid věřila, že by stál za to aspoň malý pokus o dítě ze zkumavky.“

„Malý pokus,“ ušklíbla se Jodi a přejela si rukou po břiše. „Je to šíleně náročné na peněženku i na city.“

„Já vím. To jsem jí taky říkal. Navíc je, jak asi víte, starší než my. Na tom ale tolik nezáleželo, protože já děti nechci, ani adoptované, ani ze zkumavky, ani odjinud.“

„Takže jsi pořád nezměnil názor?“ zeptal se Callum a vytřel svůj talíř kouskem chleba.

Všimla jsem si, jak se Cassie na protější straně stolu konečně chopila mobilu, protože ji naše konverzace už znudila. Jake vybíral z mísy tažínu kousky zeleniny.

„Ne.“

Vzpomněla jsem si, jak Bill na univerzitě vykládal malthusiánské populační teorie ve spojitosti s globálním oteplováním a vysvětloval nám, do jakého světa se naše děti narodí. Samozřejmě že nebyl sám, spousta studentů vyznávala takové teorie, jenže pak změnili názor. Mám však pocit, že jsem už tehdy věděla, jak vážně to Bill myslí. Vždyť to byl jeden z důvodů, proč se věci nakonec vyvinuly tak, jak se vyvinuly.

„A co budeš dělat?“ zajímala se Karen. Co jsem byla venku, stihla se převléknout do krátkých šatů s hlubokým výstřihem, a kdykoli se naklonila, jen málo z jejích půvabů zůstalo skryto. Musela jsem uznat, že na třiačtyřicetiletou ženu se věru nemá zač stydět; nebylo pro mě ovšem tajemství, že Jakea nekojila.

„Zůstaneš dál ve Švédsku? Mimochodem, našel bys tam cígo i pro mě?“

Bill pokrčil rameny, podal Karen cigaretu, kterou právě ubalil, a zapálil jí. Odvrátila jsem se. Zlobilo mě, že kouří před dětmi. Navíc jsem nepochybovala, že ve své tabatěrce má i něco silnějšího, co vytáhne, jak jen děti zmizí do postele.

„Zatím nevím. Říkám si, že tu možná chvíli zůstanu. Zajedu na sever, navštívím rodinu. Cournu se po Anglii na motorce.“

Mike zavrtěl hlavou. „Kámo, kéž bych měl čas a mohl jet s tebou. Jenže banka mě drží za kaťata i pod krkem. S dětma se skoro nevidím – a chybí mi samozřejmě i Ali. Je to náročný.“

Mike si odložil svetr, kvůli kterému si ho Callum dobíral, pořád měl však na sobě šortky a triko s límečkem – když jsem se vrátila z policejní stanice, zrovna se pokoušel proklouznout do koupelny, aby se osprchoval. Bylo to v nejméně vhodnou chvíli, když všichni přijížděli, tak jsem na něj sykla, že to není potřeba. A uložil Billa a Karen do špatných pokojů. Řekla jsem si ale, že to nevadí, koneckonců mít na víkend plný dům hostů nebyl jeho nápad, ani po tom nijak zvlášť netoužil. Dělal to všechno kvůli mně.

„Povídej mi o tom,“ zavrčel Callum. „Zjišťoval jsem si, jaké jsou možnosti sdílené rodičovské dovolené, abych se mohl s Jodi prostřídat, až se ten malej narodí“ – přitom hrdě poplácal Jodi po břiše – „a oni se mě jen zeptali, jestli mě tak Jodi drží za koule.“ Nesouhlasně jsem si odkašlala, ale Ben už visel na iPadu a snad nic neslyšel. Budu ho muset brzy uložit do postele. Když se muži dají dohromady, snadno odhodí přebytečná léta a začnou se škádlit a předhánět v košilatých vtípcích jako adolescenti.

„To je ale strašné!“ řekla jsem. „A nejspíš protiprávní.“

„Inu, možná ano, ale oni nejsou moc nadšeni při představě, že by chlapi měli měnit plínky. Takže Jodi nejspíš oddře skoro všechno.“

„Ty se vzdáš svého zaměstnání?“ zdvihla Karen obočí. Jodi pracovala jako advokátka v oboru trestního práva a k její klientele patřili ti nejbohatší a nejprovinilejší. Povolání, které vykonávala, bylo úhelným kamenem jejího života a definovalo ji stejně jako designové kabelky a dokonalá manikúra.

„Jen na chvíli,“ zavrtěla Jodi hlavou a do tváře se jí svezla lokna vlasů. „Dává to smysl. Když jsme se museli tak dlouho snažit a tolik jsme o děcko bojovali, nechceme, aby je teď vychovávaly chůvy.“

„Ale…“ nadechla se Karen, dál však nepokračovala. Jen po mně vrhla kradmý pohled – jistě, později to důkladně probereme.

„Připadá mi to zatraceně nefér,“ pokračoval Callum. „Jako kdybychom nebyli nic víc než chodící nádrže na sperma!“ Všimla jsem si, jak Ben při tom posledním slově našpicoval uši.

„Neříkej, že se chystáš přidat k hnutí Otcové za spravedlnost,“ obrátila Karen oči v sloup.

„Myslím, že rodičovská dovolená je vážné a důležité téma,“ vložila jsem se do hovoru. „Zrovna nedávno jsem psala nějaký článek a…“

Mike zaúpěl. „Prosím, miláčku. Na feminismus je dneska moc horko.“

Karen nesouhlasně zasykla, Jodi však konejšivým tónem navrhla: „Povíš nám, Ali, o své nové práci? Vlastně to celé vzešlo z nějakého rozhovoru pro televizi, ne?“

„Ono nejde úplně o novou práci.“ Zkušenosti z novinařiny mám už odedávna, psaním článků jsem se živila celých pět let, než se narodila Cassie. „Přemýšlela jsem, jak naložit s volným časem, když jsou teď děti větší. Zrovna se objevilo místo ve správní radě místního azylového domu pro ženy. Vzala jsem to a jednoho dne se naskytla příležitost účastnit se debaty o domácím násilí na 4. kanálu. Měl tam vystoupit ten příšerný komik a nikdo jiný jít nemohl, tak jsem se tam vydala.“

„A ani před cestou nepoužila rtěnku, i když jsem ji doslova prosila,“ poznamenala Cassie a vysloužila si vlnu smíchu kolem stolu.

„Domácí násilí, Al? Copak tě Mike honí s klackem po baráku?“ Callum na svého přítele zahrozil pěstí. Vzpomínala jsem, jak v něm přemíra alkoholu vždy probouzela ochranitelské pudy a neustále mě přátelsky objímal svými neohrabanými medvědími pažemi. „Kdyby na to jen pomyslel, stačí slovo a nakopu mu zadek, že odletí až do Londýna!“

Všimla jsem si, jak se po mně Karen dívá, já jsem však Callumovi nehodlala připomínat, odkud pocházejí mé zkušenosti s domácím násilím. Zejména ne před dětmi. Proto jsem se přinutila k úsměvu: „Ha ha, to vážně není potřeba. Každopádně ta debata dopadla dobře a od té doby sem tam zveřejním nějaký ten článek. Jsou to taková zamyšlení, hlavně o feminismu.“ Cassie tiše zaúpěla. Mou novou kariéru považovala za nepředstavitelně trapnou.

„Měl by sis dát pozor, Miki, nebo ti Ali jednou provede to, co udělala Lorena Bobbitová svýmu manželovi,“ zasmál se Callum. Jodi na něj vrhla podmračený pohled. „Vždyť víte, že si dělám legraci. Zvládla jsi to skvěle. Měl bych tě vzít k nám, aby sis promluvila se zaměstnanci. Máme tam spoustu případů sexuálního obtěžování, je to vážně ostuda.“

„Kolik procent z nich máš na svědomí ty?“ zeptala jsem se, abych ukázala, že nejsem žádná suchá feministka beze smyslu pro humor. Mike se rozesmál a přidal se k němu i Bill, což mne překvapilo stejně jako potěšilo. Opět jsem se o něco víc uvolnila. Užívali jsme si hezký večer v příjemné atmosféře. „Hele, uvědomujete si, že to zanedlouho bude pětadvacet let, co se známe? Neděsí vás to? Čtvrt století!“

Jodi položila ruku Callumovi na paži. „Málem bych zapomněla. Ukaž jim tu fotku, kterou jsem našla při úklidu. Zrovna jsem dělala pořádek v budoucím dětském pokoji a tam byla schovaná krabice od bot plná takových věcí.“

„Díky za připomínku,“ zašmátral Callum po iPadu, který si odložil vedle křesla. „Podívejte!“

Poslal tablet kolem stolu a já jsem najednou hleděla na naše o pětadvacet let mladší tváře. Tehdy v noci jsme se všichni poprvé setkali, v univerzitním baru na Oxfordu. Mike a Callum se spřátelili už předtím, vždyť klukům to jde snadno, ať jim jsou čtyři, nebo čtyřicet. Oba dva přišli ze soukromých škol a díky abecednímu pořadníku bydleli Morris i Mackintosh na stejné chodbě. Na nohou měli oba boty Nike a černé džíny, Callum si oblékl bílou košili s krátkými rukávy a Mike, jejž očividně přemohla touha po nezávislejším vzezření, měl na sobě tričko s fotografií Rolling Stones. Callumova zarudlá pleť svědčila o posledních středoškolských prázdninách u moře v Řecku.

„Neměl jsi tehdy víc vlasů?“ podotkla Karen trochu škodolibě. Podala mi tablet, abych ho podržela, a sáhla po cigaretě, kterou nechala zapálenou na kraji mého drahého zahradního stolu. Přemýšlela jsem, kdy začala znovu kouřit.

Na fotografii jsme se našly i já a Karen. Objímaly jsme se kolem krku, rozmazávaly si amatérsky provedené líčení a opile se řehtaly. Setkaly jsme se pár hodin předtím ve frontě v oxfordském obchodním domě Boswell. Obě jsme držely v rukou opékač topinek a mě zrovna zaplavila úleva, protože rodiče odjeli dřív, aby se vyhnuli dopravní špičce, a já si mohla zařídit pokoj bez jejich asistence. To bylo roku 1993. Jiný čas, jiný život.

„A kdo je tohle?“ nahlédl mi Mike přes rameno a ťukl do obrazovky iPadu.

„Dej pryč tu ruku,“ zamručel Callum.

„Už vím…“

Nastalo ticho. Všem došlo, kdo byl té noci ještě s námi. Vzadu na obrázku stála dívka s vlnami dlouhých světlých vlasů, které jí padaly na záda, a smála se na kohosi mimo záběr. Marta Rasbyová. Marta. Její jméno mi uvázlo na jazyku jako kámen. Minulo tolik let a já jsem je stále nedokázala vyslovit, aniž bych se neotřásla.

„Byla tak krásná, že?“ pronesla Jodi. „Taková škoda.“ Nikdo jiný nepromluvil.

„Čas jít spát, Bene,“ prohlásila jsem, když synovi začala padat hlava. V zahradě už byla tma a Mike požádal Billa o zapalovač, aby zapálil citronelové svíčky. Obklopil nás ostrůvek světla, kolem nějž se stahovaly stíny zahrady a šelest listů. Stejně jako té noci před mnoha lety.

„Ale mami…“ Ben protestoval, ale bez dalšího přemlouvání vstal.

„Dám ho spát a přinesu kávu, jestli si někdo dáte.“ I já jsem se postavila. Vlivem vypitého vína mi ztěžkly nohy a připadala jsem si, jako by mi někdo připnul na kotníky potápěčská závaží.

Jodi potřásla hlavou. V temnotě vypadala její tvář úplně bílá. „Já už se taky uložím, jestli nemáte nic proti. Ten můj šampión kope tak, že z něj bude asi fotbalista.“

„Mám tě doprovodit, Jodi?“

Připadalo mi, že to Callum řekl poněkud příliš rychle. Jako by předem věděl, jakou odpověď dostane.

„Ne. Zůstaň tady. Já stejně usnu hned, jak si lehnu.“

„Mně kafe nenos,“ řekla Karen, která si opřela bosé natažené nohy o Billovo křeslo a prsty mu přejížděla po stehně. „Docela si užívám tenhle alkoholický opar. Připomíná mi léta na univerzitě.“

Mike souhlasil. „Nech to být, Ali. Ben se dokáže uložit do postele sám, vždyť už je mu deset.“

„Musím zkontrolovat, jestli si vyčistil zuby.“ Ve skutečnosti jsem se chtěla chvíli věnovat úklidu. V kuchyni se tyčily hory nádobí málem do stropu a já dobře věděla, že mě zítra čeká parádní opice.

Cassie také odsunula křeslo. „Už taky půjdu. Možná si ještě chvíli pustím Netflix.“

„A co ty, Jakeu?“ snažila jsem se o co nejpřátelštější tón. Dobře jsem věděla, jaké to je, potýkat se v dospívání s ošklivým akné, vlastní plachostí a pocitem, že nikam nepatřím.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tvá vina.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.