Pavel Vosoba

ČASOHRÁTKY
ZÁHADA KRČSKÉHO LESA A TAJEMNÝCH BYTOSTÍ

detektivní pohádkový příběh

Vydal autor, vlastním nákladem
Odpovědná redaktorka Zuzana Böhmová
Ilustrace Barbora Sedláčková
Návrh obálky Anna Pavlíčková
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Formát ePub Štěpán Böhm
Počet stran 254
První vydání, Praha 2021
Vytiskla tiskárna PowerPrint s.r.o.

© Pavel Vosoba 2021

ISBN 978-80-270-9163-8

Osobní poděkování Františkovi Kreuzmannovi, herci, režisérovi, spisovateli a příteli za nádherné přebásnění a úpravu více jak stovky básniček a také za umělecké ztvárnění a režii audio verze knihy.

TAJEMNÁ PANÍ
A PROKLETÍ
TRPASLÍCI

„Tati! Kde jsi? Pohádku, pohádku, já chci pohádku,“ volá ze svého pokoje sedmiletá Sára a radostí skáče po posteli, až se otřásá celý dům.

„Už jdu!“ zvolám hlasitě a vydám se po schodech nahoru.

„Lehni si ke mně a něco vymysli,“ přikáže Sára a uvolní mi místo v posteli. Ulehám vedle blonďaté hlavičky a dostávám pod hlavu malý polštář.

„Tati, je ti pohodlně?“

„Proč se ptáš?“

„Maminka říká, že ti nesmí být moc pohodlně, jinak usneš a pohádka zůstane bez konce.“

„Ach ta maminka, stále na mě myslí. A kde máš peřinu?“

„Pod postelí.“

„Cože?“ vyjeknu a nakloním se pod postel. Na podlaze plné prachu je natažená přikrývka a na ní uložená zvířátka, nedopité hrnečky, špinavé talířky, nedojedená jablka a slupky od banánů. Nadechnu se, ale v tom do mě Sára zlehka strčí, ztrácím rovnováhu a převalím se na podlahu. Za mnou se ozve pištivý smích.

„Ty padáš jako shnilá hruška!“

Jako shnilá hruška? Cosi dávno zapomenutého projede mým tělem, až mi naskočí husí kůže. Překonám ten pocit a vrátím Sáře úder.

„A ty seš prasátko.“ Ztěžka vylézám zpátky na postel. Ozve se podezřelý zvuk a já znejistím.

„Co to tady smrdí? Tati, ty ses uprd! Seš větší prasátko než já, ha, ha, ha.“

„To ne já, to … Prďka – malý uprděný trpaslík. Chceš, abych ti o něm vyprávěl?“

„A proč prdí? To ho musí bolet bříško.“

„Ne, on prdí, jenom když ho něco rozzlobí nebo rozveselí.“

„A tys ho rozzlobil?“

„Jééjej. Byl jsem ještě kluk.“

„Opravdu tati?“ zeptá se na oko Sára a prohlíží si můj obličej. „Ty asi pěkně kecáš, ale to nevadí. Trpaslíci jsou jenom v pohádkách.“

„A co když tady někde sedí a rozzlobeně prdí,“ pronesu tajemně a ztiším hlas. Vzpomínkou na moje dětství se mi rozbuší srdce. Proč právě teď jsem si na Prďku vzpomněl?

Sára se na mě nevěřícně podívá, pak se rozhlédne po pokoji a najednou vyjekne, přikryje se peřinou, po chvilce ji odhrne, ukáže na malé křesílko a zapiští: „Sedí tamhle, ale neprdí,“ a zase se přikryje peřinou.

„Jednou z tebe bude opravdová herečka, skoro bych ti to uvěřil,“ pochválím ji.

Sára opatrně odhrne peřinu a zašeptá mi do ucha: „Tati, já nelžu, sedí tam a prý se těší, co o sobě všechno uslyší.“

„Ty ho vážně vidíš?“ zeptám se zvědavým tónem.

„No jasně! Má dlouhý klobouček a nahoře je rozdělený, vypadá to jako…“

„Prdelka!“

„Tati, jak to víš?“

„A jakou má barvu?“

„Oranžovou.“

Překvapením vytřeštím své malé oči. „Sári, ty ho opravdu vidíš?“

„Vždyť sedí támhle v křesle. Copak ho nevidíš?“

„Nemohu ho vidět, protože už jsem dospělý,“ odpovím nešťastně a podívám se na křeslo.

„To nevadí,“ utěšuje mě Sára a stiskne mi dlaň svýma malýma ručičkama. „Víš co, vyprávěj nám, jak jsi ho vysvobodil, na to prý vzpomíná moc rád.“

„To ti už stačil říct?“

„Jo. A taky že jestli budeš hezky vyprávět, tak ho možná uvidíš.“

„Opravdu? Je to ale dlouhé vyprávění, snad se na mě nebude zlobit, když něco zapomenu.“

„On říká, že to nevadí, protože dětem je jedno, jestli se to stalo nebo si to jenom představovaly.“

„Tak tedy poslouchej, začnu pěkně od začátku.“

***

„Psal se rok 1970 a …“

„To je kdy?“ přeruší mě Sára.

„Dávno, tehdy ještě po Praze jezdilo málo aut, lidé chodili pěšky nebo jezdili tramvají, nebyla barevná televize ani počítače ani mobily.“

„Júúú!“

„Pavel a Michal byli dobří kamarádi, chodili do jedné školy. Pavel byl blonďatý, malý kluk, měl drobný obličej, po mamince dlouhý nos a po tatínkovi ještě u kořene široký. Tenhle nos byl na jeho drobném obličeji tak výrazný, že mu lidé říkali ‚ten malý s tím velkým nosem‘.

Michal byl skoro o rok starší, vytáhlý a divoký. Měl snědý obličej, ostrý nos, černé lesklé vlasy s pěšinkou na straně a dlouhou patkou, která mu často padala do obličeje.

Bydleli na okraji Prahy, ve čtvrti, které se říkalo Krč. Tehdy tudy vedly jenom dvě silnice a všude okolo byly lesy, louky a pole. Do školy chodili pěšky nebo jezdili autobusem číslo 113, do kterého se nastupovalo u řidiče, kde seděla průvodčí a vydávala lístky. Pavla i Michala dobře znala, a tak když neměli peníze, mávla rukou. Proto se také o ně rodiče nemuseli starat jako dnes a kluci si dělali, co chtěli. Tatínek Pavla byl ředitelem Učňovské školy pro mládež s vadami zraku.“

„Co to je ‚vnadami‘ zraku?“ přeruší Sára mé vyprávění.

„Když je někdo slabozraký nebo slepý.“

„Co to je slabozratý?“

„Když potřebuješ silné brýle.“

„A máma je slabozratá? Ona nosí tak silné brýle, že jí ani nevidím do očí.“

„Maminka nosí tmavé brýle proti sluníčku, proto jí nevidíš do očí.“

„Ale proč je nosí, když nesvítí sluníčko?“

„Protože je má jako módní doplněk a chce se líbit.“

„A komu? Tobě?“

„Mně se líbí i bez brýlí a už se přestaň ptát, nebo všechno zapomenu.“

„No tak jo,“ odpoví Sára, ale v hlavě ji stále vrtá, proč by se maminka měla líbit jiným lidem, když má tatínka.

„Tak tedy poslouchej dál. Učňovská škola byla tak veliká, že měla vlastní sál, kde se hrálo divadlo, jídelnu a kuchyň, kde vařily hodné paní kuchařky, a internát, kde bydleli učni.“

„Co je interhnát?“

„Tam se žáci nejen učí, ale i společně bydlí.“

„Jako v dětském domově?“

„Trochu, ale učni jsou starší a mohou chodit ven, kdy chtějí,“ odpovídám a pokračuji ve vyprávění.

***

Škola se skládala z několika budov a celá byla obklopená velikánskou zahradou plnou ovocných stromů. Dokonce měla malý les i vlastní pole. O všechno se staral zahradník Havelka, který bydlel v malém zahradním domku ve stráni. Učni se ho trochu báli, skoro nemluvil a mezi lidi nechodil.

Když byly Pavlíkovi tři roky, onemocněl, dostal vysokou horečku, blouznil a žádné léky mu nepomáhaly. Trvalo to dlouho. Maminka si zoufala a celé dny plakala, že její chlapeček umře.

Jednoho večera u dveří zazvonil zahradník Havelka.

„Paní, připravil jsem vám lektvary. Ten velký je pro vás, malý pro chlapce.“ Zahradník vytáhl zpod svého dlouhého ušmudlaného kabátu, který nikdy nesvlékal, malou a větší lahvinku a podal je mamince Pavlíka.

„Pro syna, ano, děkuji, ale proč mám pít lektvar i já? Vždyť jsem zdravá.“

„Paní, věřte mi prosím. Za tři dny bude váš syn na nohou. Opatrujte lahvinky jako oko v hlavě, nikdo jiný se k nim nesmí dostat.“

„Pardon, proč se k nim nesmí dostat?“

„Lektvary působí hluboko v duši a s nimi se tam může dostat cokoliv,“ odpověděl tajemně zahradník, vznešeně se uklonil a odešel.

Překvapená maminka otevřela větší lahvinku a ucítila pronikavou vůni lesa. Zahradníka měla ráda, ale jeho lektvarů se bála. Šla tedy za tatínkem, aby se poradila.

„Co si o tom myslíš, Mirečku? Nemůže nás to otrávit?“

„Havelka je sice podivín, ale od té doby, co jsem ho přijal do zahrady, celá jenom kvete. Jestli rozumí rostlinám, přírodě, pak rozumí i zdraví.“

Maminka tedy odešla do kuchyně, unavená usedla do židle a položila obě lahvinky na stůl. Pavlíkovu otevřela, ale svou ponechala zavřenou. Stále nebyla přesvědčená, že by měla lektvar pít i ona. A už vůbec nechápala, před kým by je měla schovávat. Oči jí ztěžkly únavou a ona na malý okamžik usnula hlubokým spánkem. Vtom se na stole zjevil podivný pokroucený skřet. Vypadal jako shnilá svraštělá hruška. Z čehosi ukápl malou kapičku přímo do Pavlíkovy lahvinky. Rozhlédl se, chtěl zmizet, když na otevřeném okně uviděl černožlutou ještěrku, která ho svýma velkýma očima pozorovala. Chňapnul po ní, ona se však kamsi schovala. Vztekle si uplivl a vypařil se.

Maminka ztěžka otevřela oči, ale zůstala v jakémsi polospánku. Kdosi jí říkal:

„Spojené dvě krásné dušičky

jsou matka a syn maličký.

Když posílí se oba lektvarem

tajným býlím se žlutým zázvorem,

pak i když je to přece k nevíře,

můžou potkat čerta nebo rytíře.

Uvěřit musí však v lektvaru sílu

co odhání strach a posiluje víru.

Ten život, co žil klouček dosud

rychle skončí a zasáhne osud.

Ať uprostřed, nahoře či dole

přetěžká teď bude jeho role.“

Zasněně vyhlédla z okna. Na parapetu seděla černožlutá salamandra. Skvrnitý mlok mrsknul ocasem a zmizel. Snad mluvil ke mně, možná pouhé halucinace. Má však pravdu, musím věřit v uzdravení Pavlíka a lektvar mi v tom má pomoci. Maminka bez dalšího rozmýšlení otevřela větší lahvinku, ukápla na lžičku trochu léku a spolkla ho. Ulevilo se jí, obavy z Pavlíkovy nemoci najednou zmizely. Odhodlaně se postavila. Pavlík se se uzdraví. Najednou věděla, že ji nic nezlomí, že do poslední chvíle bude věřit v uzdravení Pavlíka. Rozhlédla se okolo sebe. Svět se jí zdál krásnější a laskavější, strach a obavy se kamsi vytratily.

Odhodlaně ukápla na lžičku z malé lahvičky a odnesla lék Pavlíkovi. Chlapcovi rychle klesala teplota a po třech dnech nebylo po horečce ani památky. Maminka si tajemství nechala pro sebe. Ani tatínek Pavlíka nevěděl, co se jí tehdy v kuchyni přihodilo. Obě lahvinky uschovala a jenom, když Pavlík nebo jeho sestřička Monička onemocněli a ona propadala zoufalství, otevřela velkou lahvinku a spolkla malou kapičku. Nikdo, ani ona, však netušil, jaký osud Pavlíkovi skřet, podobný shnilé hrušce, přichystal.

Pavlík odmalička miloval ovoce. Jakmile ráno vstal, místo snídaně běžel do zahrady, utrhl si jablko, hrušku nebo švestky a pak si celý den v zahradě hrál. Když ho maminka chtěla odvést poprvé do školy, musela vyběhnout do ovocného sadu, kde právě zrály blumy, setřást Pavlíka ze stromu, umýt, obléct a odvézt. A to musela udělat ještě několikrát, protože Pavlík si myslel, že už ve škole byl a není potřeba tam chodit vícekrát.

„Tak nevím tatínku, jestli ten léčivý lektvar Pavlíka nakonec neočaroval. Vždyť je stále v zahradě,“ podřekla se maminka jednoho večera.

„A co je na tom špatného? Možná z něj bude jednou dobrý zahradník,“ zasmál se tatínek, který ve všem viděl především to dobré.

***

Osud přichystaný pro Pavlíka se blížil. Všechno to začalo jednoho sobotního odpoledne, když ze dveří internátní budovy vyšli vyšňoření Pavel se svou malou, ani ne tříletou sestřičkou Moničkou.

„No ne, vám to ale dnes sluší, kampak se chystáte?“ zeptá se paní školníková, která na sobě má bílé elastické tílko a krátkou sukni. Chytne Pavla okolo ramen a přitiskne ho k sobě: „Z tebe bude jednou pěknej nosatej chlap, už teď ti to sluší.“

Pavlovi se obličej zbarví do ruda. Za svůj dlouhý a široký nos se trochu styděl a taková pochvala ho potěšila. „Ále, já raději chodím v roztrhaném tričku. Jdeme do kina na nějakou pohádku. Slíbil jsem to sestřičce.“

„Tobě se pohádky nelíbí?“

„Je to pro malé děti,“ zatváří se ledabyle Pavel, ale dobře ví, že se na pohádku taky těší.

Odkudsi přiběhne udýchaný Michal, nezvykle učesaný a čistě oblečený. „Promiň, máma chtěla, abych si umyl vlasy a učesal se.“ Když uvidí, jak Pavla objímá paní školníková, škodolibě poznamená: „No, ale ty taky vypadáš, jako kdyby tě vrátili z čistírny.“

Paní školníková přitáhne Michala k sobě a také ho obejme. „Kluci, kluci, ani nevíte, jak vám ty vaše lotroviny závidím. Pokaždé, když mi manžel vypráví, co jste provedli, oba se tomu náramně smějeme. Tak běžte, ať nepřijdete pozdě.“

Kluci i s Moničkou vyběhnou k vratům, rychle přeběhnou silnici a jen tak tak stačí naskočit do autobusu. Autobus vyrazí kupředu, Michal se opře o Pavla, ten zakopne o ležícího pejska a rozplácne se na podlaze.

Hafan leknutím nejprve zakňučí a poté se hlasitě rozštěká. „Chovej se slušně, chuligáne! Nejsi na hřišti, ale v autobusu,“ pronese pán s olysalým čelem. Vlasy, mu trčí od uší vzhůru a jeho hlava, posazená na dlouhém vrásčitém krku, vypadá jako zarostlá mochomůrka. Muž přitáhne vzteklého psa zpátky, ten se však vyškubne, přeběhne Pavlovi po zádech, zvedne zadní nohu a nepatrně mu „učůrne“ na nohavici.

Pavel vstane, jeho bleděmodré tričko je rázem ušmudlané a světle šedivé kalhoty mají na pravém koleni pěknou díru. „Ach jo,“ povzdychne si.

„Ty seš ale špinavej!“ pronese Monička úplně přesně jako maminka.

Náhle vstane paní ve třetí řadě, nohou elegantně odstrčí psíka pod sedačku a vytáhne čistý bílý kapesník. „Ukaž,“ a než stačí Pavel cokoliv říct, otírá mu opatrně špínu z trička, až vypadá úplně čistě.

„Co mi kopete do psa!“ ohradí se muž mochomůrka.

„A já myslela, že je to velbloud.“

Pán překvapením, k čemu byl přirovnán jeho šlechtěný „vořech“, zalapá po dechu. „Sama jste velbloud!“

„A vy neomalený vypelichaný opičák s holou zadnicí místo hlavy.“

Lidé se začnou hlasitě smát. Pán se nadechne, ale místo nadávky z jeho úst vyjde jen cosi jako: „Uam, uam, uam.“

„Leklý kapr,“ mávne ledabyle paní rukou směrem k pánovi a otočí se k Pavlovi. „Už to vypadá líp, ještě kalhoty,“ cosi zašeptá a díra na koleni najednou zmizí.

„Děkuju vám, jak jste to…“ ale paní si dá prst na ústa, Pavel zmlkne a obdivně si ji prohlíží. Je jiná než ostatní cestující. Má velké tmavé oči nepatrně protáhlé do stran, husté šedobílé vlasy s tenkými hnědými pramínky, širší nos, na konci nepatrně zahnutý, a rty neznatelně namalované. Obličej i ruce jsou nezvykle bílé. Její chování je vznešené, neobyčejné a Pavla přitahuje.

„Kam jedete?“ zeptá se paní s opravdovým zájmem.

„Na Kačerov do kina. Dávají nějakou pohádku.“

„Bydlím nedaleko, ošetřím ti odřené koleno a umyješ si alespoň ruce.“

„To je dobrý, my vás nechceme obtěžovat…“

„Jak chcete. Peču výborný lesní štrůdl.“

Autobus mezitím dojede až na Kačerov a řidič zastaví. Děti společně s tajemnou paní vystoupí.

„Když nebudou lístky, přijďte ke mně, bydlím támhle,“ paní ukáže na rohový dům na konci ulice a vydá se tím směrem.

Před kinem je plno a hlučno. V té době ještě děti chodily na filmy do kina, protože počítače ani internet neexistovaly. Fronta na lístky se táhne až za roh domu.

„No nazdar,“ povzdechne si Pavel, postaví se do řady a vedle něj si stoupne Michal. Zástup postupuje jen zvolna, kdosi neustále předbíhá, až Michal otráveně prohlásí: „To nemá cenu, stejně se na nás nedostane.“

„Já ci, ale do kina,“ Monička se vytrhne Pavlovi z ruky, předběhne celou frontu, protlačí se pod kasu před staršího chlapce právě v okamžiku, kdy se pokladní zeptá: „Kolik lístků?“

„Či,“ odpoví bez zaváhání Monička a zvedne k okénku tři prstíky. Pokladní jí vloží tři lístky do ručky, vytrhne chlapci připravené peníze, vrátí nazpátek a radostně pronese: „To jsou poslední.“ Bleskurychle stáhne okýnko a zatáhne závěs.

Chlapce zachvátí panika. Pokusí se Moničce vytrhnout lístky, ale ta od bratra ví, jak si prosadit svoje práva. Nebojácně ho kousne do ruky a vyrazí pro záchranu za kluky.

Chlapec ji s dalšíma dvěma hochy pronásleduje. Pavel s Michalem vyrazí na pomoc. Vypukne mela. Kluci se do sebe pustí a ostatní děti udělají kruh. Monička stojí opodál a sleduje, jak se kvůli ní perou.

„Ahoj, chceš zmrzlinu?“ Starší dívka jí podává zmrzlinu. Monička s radostí vezme kornout a ulízne si. Dívka ji pohladí po vlasech, nenápadně jí vytáhne lístky z druhé ruky a zmizí v davu.

Rvačka skončí tak rychle jak začala, zásahem několika dospělých. Pavel si sáhne na opuchlé ucho a Michal si rukou hodí patku nahoru a otře krev z natrženého rtu. Vtom si všimnou upatlané Moničky, která právě dojídá poslední zbytky roztékající se zmrzliny.

„Moničko, kde máš ty lístky?“

„Tady,“ ukáže Monička prázdnou ruku.

„Vždyť žádné nemáš!“ rozhodí Michal nešťastně rukama, až mu patka spadne zpátky do obličeje. „Co budeme dělat?“

„Tak pojďme k té tajemné paní na lesní štrůdl, nic takového jsem nejedl,“ navrhne Pavel. Stejně to zařídila ona, že jim kdosi ukradl lístky.

Děti naposledy smutně pohlédnou ke vchodu plnému dychtivých diváků a loudavě se vydají k rohovému domu na konci ulice. Je zchátralý, potemnělý, pokrytý prachem a mazlavým smogem. Okna jsou zaprášená a neodráží ani trochu světla, dovnitř není skoro vidět. Pod starým zrezlým zvonkem je poškrábaný, vybledlý nápis: Baronka Sněženka Schlosserová. Pavel nesměle zazvoní. Ticho. Nikdo se neozývá. Uchopí velkou mosaznou kliku od starých rozvrzaných dveří. Ozve se skřípot a dveře se líně samy otevřou. Ovane je zápach myšince a zetlelosti.

Váhavě vstoupí dovnitř a rozhlížejí se. Jak přivykají přítmí, objeví se dlouhá, úzká, ale vysoká chodba. „Brr, tady je zima,“ rozklepe se Monička. Pavel sundá svetr, ovázaný okolo svého krku, a navlékne jí ho přes flekaté šatičky. Opatrně našlapují chodbou. Po obou stranách visí starodávné potemnělé portréty.

„Jako na zámku,“ zašeptá Michal.

„Vždyť má na zvonku, že je baronka,“ poznamená Pavel.

„No a co? Moje maminka je uklízečka a taky to nemá nikde napsaný.“

„Michale, ona není barmanka, ale baronka – to je šlechtický titul, chápeš? Něco jako král nebo kníže.“

„Jééé, oni mají prdelku na hlavě!“ zapiští Monička a ukáže na velký obraz na stěně, kde je namalováno sedm trpaslíčků. Na hlavičkách mají protáhlé kloboučky na samotném vrcholu nepatrně rozpůlené, že vypadají jako malé prdelky. Uprostřed trpaslíčků stojí dívka s dlouhými vlasy, má pyšný, přezíravý pohled, v pravé ruce drží opratě, v levé, rozevřené dlani leží sedm drobných korálků. Každý z trpaslíčků má okolo krku malý chomout.

„Oni jsou…“ Michal nedokončí větu. Na druhém konci chodby se otevřou dveře a paní z autobusu vykročí směrem k nim.

„Ano, jsou živí, ale zakletí. Pojďte dál, mám pro vás připravený lesní štrůdl a spousty dalších dobrot.“

„A ploč jsou na plovázku, to je musí bolet.“

„Když budete trpěliví, všechno se dozvíte.“ Paní domu uchopí Moničku za ruku, projde s ní otevřenými dveřmi a zmizí chlapcům z dohledu. Pavel ani Michal se nedají zahanbit a nesměle se vydají k otevřeným dveřím.

Vstoupí do starobylé kruhové jídelny s oválným stolem. Z jídelny vede dalších osm dveří, jedny velké a sedm malých. Nad každými malými dveřmi je zobrazen jeden z trpaslíčků. Mezi okny stojí mohutné hodiny s obrovským kyvadlem a hlasitě vyzvánějí: „Bim, bam, bim, bam.“ Stůl je plný jídla, ovoce a voňavých buchet.

Monička přeběhne k hodinám a kýve do rytmu hlavou jako kyvadlem. Kyvadlo nejprve znervózní a rozkmitá se, náhle se zastaví a hodiny vydechnou: „Ááách.“

„Ploč už nebimbají?“

„Jsou přecitlivělé a nevěděly co si s tebou počít, ještě nikdo se o ně tak nezajímal,“ vysvětluje tajemná paní.

„Copak jsou živé?“ podiví se Michal.

„Všechno, co je tady, je živé. Ale teď si běžte umýt ruce,“ přikáže paní dospělým tónem a otevře velké dveře. Děti vstoupí do prostorné místnosti, ve které je umyvadlo a záchod. Umyvadlo má prohnuté dno a vypadá jako dvě obrovské prdelky, podobné trpasličím čepičkám, jen obrácené dolů. Nad umyvadlem visí mohutné kamenné zrcadlo. Když se do něj Pavel zadívá, zdá se mu, jako by se usmálo. Překvapí ho to. Zato Monička se zeptá:

„Ty umíš mluvit?“

„Ano Moničko, vítám tě u Sněhobílé paní. Ať se ti u nás líbí.“

Z kohoutku začne téct voda. Monička do ní strčí ručičky. Ze stran se vysunou dvě drobné ruce, natáhnou se pro mýdlo a pořádně jí umyjí dlaně. Moničce se to hrozně líbí a prosí: „Eště, eště,“ ale zrcadlo řekne: „Ne, ještě se musí umýt Pavel a Michal.“

Pavel si svlékne kalhoty a nastaví odřené koleno. Drobné ruce z kohoutku se opět vytáhnou a šetrně Pavlovi ránu omyjí. Z věšáku stáhnou bílý ručník a postupně všechny jemně utřou. Monička znovu nastaví ruce umyvadlu, to jí ochotně opláchne nejen ruce, ale také očistí šatičky od zmrzliny.

„A teď jsi opět čistá holčička,“ prohlásí umyvadlo a jemně jí otře ruce i tvář ručníkem.

„To stačí,“ řekne Pavel a po třetím mytí a utírání uchopí sestřičku za ruku a vytáhne ji z koupelny.

„Posaďte se a dejte si něco dobrého. Vše, co je na stole, je vaše. Stačí ukázat a moje malá služebná vám to donese.“

Pavel chce vysadit sestřičku na vysokou židli, ale ta se zmenší, sama ji usadí a zvedne nahoru. Monička nadšeně ukáže na čokoládové kostičky. Z malého stojánku uprostřed stolu sestoupí porcelánová dívenka, na malý talířek vloží několik čokoládových kostiček a odcupitá k Moničce. Monička v tu chvíli zapomene na čokoládu a vezme panenku do dlaní.

„Ty seš loztomilá, můžu si tě vzít?“

Panenka smutně zavrtí hlavou: „To nejde.“

„A ploč?“

„Nejsem hračka, jsem Lucie. A ty si neumaž od čokolády šatičky.“ Seskočí zpátky na stůl a podívá se na chlapce. Pavel ukáže na tvarohovou buchtu. Dívenka ji naloží na talířek, donese a ukloní se.

„Děkuju,“ řekne vychovaně Pavel a také se ukloní.

„Jez pomalu a dej pozor, ať ti nic nespadne na zem,“ poučí ho porcelánová dívka důrazně. Pavel na ni vykulí oči. Přesně to samé mu říká maminka.

Michal ukáže na čokoládový dort a porcelánová dívenka mu hned kousek donese. Zvedne výhružně malý prstík a tenkým hláskem řekne: „Hlavně se necpi a neumaž se.“ Michal se uraženě otočí na Pavla: „Ta nás peskuje víc než rodiče.“

Do malých porcelánových hrnečků naleje Sněhobílá paní dětem čaj a přidá do něj drobné lesní jahůdky. Usadí se naproti nim a radostně pozoruje, jak se cpou.

Pavel zbožňuje jahůdky. V ústech se mu rozplývá sladká, aromatická chuť, ale ještě slastnější je pro Pavla samotná vůně lesních jahod. Od okamžiku, kdy byl vážně nemocný a zázračně se uzdravil, má neuvěřitelně citlivý čich. Rozezná rozmanité vůně na dálku, rozpozná jejich náladu, jejich prožívání je u něj tak silné, že v něm vyvolávají různé pocity – radost, smutek, bolest, strach. Zavře oči a pomalu, doušek za douškem popíjí čaj. Do jeho nosu se však vkrádá jiná vůně – vůně naděje, která přichází od Sněhobílé paní. Pohlédne do jejích očí a ona lehce přikývne.

„Ano, cítíš správně, posílili jste moji naději, věřím vám, a proto odhalím své tajemství.“ Zhluboka se nadechne a začne vyprávět.

„Pocházím z Krčského zámečku – kdysi to bylo krásné sídlo, dnes je to opuštěná, zchátralá budova.“

„To je ten strašidelný zámeček dole u Krčského nádraží?“ zeptá se Pavel.

„Chytrý chlapec,“ pochválí ho Sněhobílá paní. „Přestože je zámeček zničený a zpustlý, odehrávají se v něm podivuhodné a kouzelné věci.“

„Několikrát jsme proklouzli do zahrady, ale do zámečku jsme se báli. Z rozbitých oken šel mrazivý zatuchlý vzduch.“

„Dobře jste udělali. Zámek je vrtošivý, nezná čas a mohl by vás přenést někam, kde by se vám nelíbilo. Tak tedy poslouchejte.“

***

Je to už dávno, co baron Schlosser nechal přestavět staré sídlo na krásný zámeček, u kterého byl Krčský potok, rybníky a nedaleko Krčský les. Starý baron byl chytrý a vzdělaný, ale také svéhlavý a ješitný. Jeho zlost a pýchu dokázala zkrotit jenom jeho žena, kterou měli všichni rádi, neboť se jich často zastávala a byla na ně laskavá. Když však porodila prvního syna, onemocněla a zemřela.

Od té doby se baron stal ještě více mrzutým, zlostným a nevypočitatelným. Někdy chválil jen tak a rozdával, jindy přísně trestal každého za sebemenší provinění. Svého jediného syna Bohumila měl sobecky rád, ale neustále mu vyčítal dobrotivou povahu, kterou zdědil po matce.

Ačkoliv byl baron starý, měl rád mladé dívky. Jakákoliv dívka z panství, když dovršila šestnácti let, musela být baronovi po vůli a sloužit u něj do té doby, než se mu omrzela.

Stalo se, že jeho syn Bohumil se zamiloval do prosté dívky bělostné jako čerstvý sníh. Říkali jí Kaštanka, její vlasy byly hnědé a lesklé právě jako čerstvě vyloupnuté kaštany, ale byly mezi nimi bělostné pramínky. Bohumil a Kaštanka se potají scházeli v lese a nakonec se rozhodli, že spolu utečou. Kdosi je však prozradil a starý baron se rozzlobil. Vysmál se synovi, že se zamiloval do prosté dívky, za trest ho zavřel do jeho pokoje, dívku přivázal k mohutnému platanu a nechal zmrskat deseti ranami bičem.

Bohumilovi se v noci podařilo utéct. Kaštanku však u stromu nenašel. Podkoní mu prozradil, že pouta se náhle uvolnila a děvče uteklo do Krčského lesa. Bohumil rychle skočil na koně, vzal s sebou své lovecké psy a vydal se Kaštanku hledat.

***

Dny plynuly a Bohumil se nevracel. Starý baron litoval, že byl tak přísný, a nechal syna hledat. Bohumil však nebyl nikde k nalezení a baron si zoufal. Sedmý den se u brány objevil jezdec na koni. Byl to mladý pán, ale nic si nepamatoval, nevěděl, kdo je, nepoznával svého otce. Baron propadal beznaději, poprvé pocítil bolest a starost o druhého člověka. Povolal tedy moudrou vědmu, které se kdysi vysmál.

„Co ode mě žádáš, pane?“

„Můj jediný syn ztratil paměť, nepoznává mě.“

„Není divu, vždyť jsi mu jenom ubližoval.“

„Chtěl jsem pouze jeho dobro! Byl zženštilý po své matce.“

„Hloupost. Sám jsi slaboch a myslel sis, že to napravíš tvrdou výchovou svého syna a přísností k lidem.“

„Co mám tedy udělat?“

„Uč ho milovat a odpouštět. Pak se tvému synovi vrátí paměť.“

„Jak ho to mám učit, když to sám neumím,“ přiznal baron.

„Zajímej se o něj. Poznej svého syna v jeho hloubce, věnuj mu pozornost a dej mu svobodu konání. Buď při tom trpělivý.“ Na ta slova se vědma otočila a odešla.

Baron vědmu poslechl. Čím více poznával syna, tím více naslouchal svému srdci a ostatním. Panství se změnilo k nepoznání. Baron se svým synem vládli společně a spravedlivě.

***

Utekly dva roky a jednoho dne si Bohumil vyjel na projížďku do Krčského lesa. Přestože znal les velmi dobře, zabloudil a stoupal stále výš a výš, až se ocitl na mýtině. Uprostřed stál prapodivný dům, třikrát převázaný a nahoře měl dvě kulaté střechy. Ze dveří vyšla dívka, jejíž obličej byl bílý stejně jako její paže, vlasy měla kaštanové, ale mezi nimi byly bělostné pramínky. Vypadala jako obrázek a mladíka její krása očarovala.

„Jsem Bohumil z Krčského zámečku, a kdo jsi ty?“

„Nevím, jako bych se probudila z nějakého dlouhého snu. Můj pán je Bůh lesa a kromě něho, trpaslíčků a zvířat jsem nikoho jiného nepoznala. Až teprve teď tebe, zdá se mi, jako bych tě odněkud znala…“ Dívka se sesunula k zemi a omdlela.

Bohumil ji vzal do náruče a vstoupil do domu. Nesl ji prozářenou halou, jako by si samo slunce přálo osvětlovat její prostory. Vstoupil do jídelny s oválným stolem plným jídla. Jídelna měla jedny velké a sedm malých dveří. Nad velkými dveřmi visel obraz krásné dívky s kaštanovo bílými vlasy a bílou pletí. Otevřel je a vstoupil do ložnice. Opatrně dívku položil na postel. Usedl k ní a prohlížel si ji. Dívka otevřela oči.

„Odvezu si tě na svůj zámek.“

„Nemohu opustit svého pána, staral se o mě, chrání mě.“

„Ale ty jsi člověk a potřebuješ žít mezi lidmi, ne v lese. Jestli tě tvůj pán má rád, pochopí to.“

„Nic o mně nevíte, co když vám budu jenom na obtíž, co když se můj pán bude soužit, že jsem odešla. Je těžké se rozhodnout.“

Na okraji postele se objevila Salamandra, černý mlok se žlutými skvrnami. Dívka ji dobře znala, neboť Bůh lesa s ní často rozmlouval a naslouchal jejím moudrým radám. Salamandra pomalu mrkla víčky.

„Život je krátký,

kdo lituje, co udělal, je hlupák.

Lituj, cos chtěl udělat a neudělal.“

„Jsi moudrá!“ řekla dívka a pohlédla na Bohumila. „Půjdu s vámi, ale nosím v sobě tajemství, a to půjde se mnou. Co když ho neuneseme?“

„Zní to jako hádanka, ale ať se stane cokoliv, budu stále při tobě,“ odpověděl bez zaváhání Bohumil, aniž o podivných slovech dívky přemýšlel.

***

O měsíc později se jeden večer Bohumil s dívkou procházeli zahradou a posadili se pod obrovský starý platan, který stál u rybníka.

„Prozradíš mi tvé tajemství?“ zeptal se Bohumil s úsměvem.

Místo dívky však promluvil Platan: „Tvá dívka porodí do půlroku holčičku, kterou všechny stromy budou milovat a opatrovat.“

Bohumil vyskočil a pohlédl na dívku. Cítil se oklamán. Co když s ním dívka šla jenom pro to, aby porodila v bezpečí dítě? Co když s ním uteče? Takové myšlenky mu běžely hlavou. Své pochyby nedokázal úplně zapudit, nahlas však řekl: „Nejenže tě miluji, ale také vše, co je tvou součástí, tedy i tvé dítě, které bude i mé dítě.“

„Můj pane, věřím vám, ale okamžik pravdy přijde, až se dítě narodí.“

***

O několik měsíců později se jim narodilo děvčátko, stejně bílé jako maminka, jenom barvu vlasů měla opačně – celé bělostné s kaštanovými pramínky. Proto jí dali jméno Sněženka.

Bohumil radostně vstoupil do pokoje, aby pochoval malou dcerušku. Chůvy mu zabalené miminko podaly do náruče. Vtom zaslechne zlostný šepot: „To není tvé dítě, jednoho dne přijdu pro svou dceru. Zneužila tě, nejsi otcem, dítě je moje!! Střež se mého hněvu. Ukradl jsi mi ženu i dítě, a to ti nikdy neodpustím.“

Bohumil těžce prožíval vnitřní souboj radosti nad narozeným miminkem a tím, co právě slyšel. Pohlédl na svou mladou ženu, usmál se na ni a opatrně pohladil miminko po vláskách.

„Je krásná, moc ti za ni děkuji,“ snažil se sám sobě namluvit, jak je šťastný, ale v hloubi duše pochyboval o tom, co přinese budoucnost.

„Můj pane, nemusíte nic předstírat, tuším, co se ve vás odehrává. Ať se stane cokoliv, věřte, že láska k vám i mé úmysly jsou čisté.“

Bohumila její slova uklidnila, přistoupil k posteli a políbil ženu na tvář. „Byl to blud mé představivosti,“ pomyslel si.

***

Následující den ráno probudil Bohumila hluk na chodbě, kdosi netrpělivě klepal na jeho dveře. „Dále…“

Do pokoje vstoupila komorná: „Pane barone, vaše paní zmizela. Nikde v zámku ani na zahradě není.“

„A dítě?“

„Miminko je v pořádku, kojná jej nakrmila. Máme po ní dál pátrat?“

„Ne, nechte mě samotného, ať mě nikdo neruší, dokud sám nevyjdu z pokoje.“

„Ano, pane,“ komorná se uklonila a odešla.

Bohumil poklekl a několikrát se poklonil k zemi. „Odpusť mi má paní, já nebyl dost silný a zapochyboval. Jak jenom mohu odčinit svou chybu. Jaká je naděje, že tě ještě někdy spatřím?“

Za sebou uslyšel hlas Salamandry:

„Ryzí naděje nikdy neumírá,

i když okolo pochybují, zrazují, přesvědčují.

Jenom sám víš jak silná je naděje tvá.“

„Naděje, tobě se to lehko mluví. Co ty o ní víš,“ posteskl si Bohumil.

Salamandra seskočila z parapetu na zem a pohlédla na něj velkýma očima:

„Tak rád bys spatřil dívku zase,

co tobě kdysi oddala se.

Tu, která zbičována byla,

tu, co holčičku ti porodila.

Lásku, srdce svoje jsi jí dal,

tvůj otec ti však všechno vzal.“

„Vždyť je to Kaštanka, já hlupák ji opět ztratil!“ Bohumil rázně vstal a chytil se za hlavu. „Jak jsem ji jenom mohl nepoznat.“

„Až kouzlo ztratí svoji moc

a v den se změní černá noc,

nalezneš zas, co jsi ztratil,

zač jsi zatím smutkem platil.

Jen trpělivý zkus teď být,

pak do duše ti vstoupí klid.“

Nikdo kromě Bohumila netušil, co se stalo. On sám se zavíral ve svém pokoji a nikoho nepřijímal. Trápil se, neboť dobře věděl, že pochyboval.

Jednoho dne konečně vyšel ze dveří a vzal do náruče malou Sněženku.

„Věnuji ti všechno, co mám, abych odčinil hřích, který jsem spáchal na tobě i tvé matce. Ať se stane, co se stane, navždy tě budu milovat a chránit.“

Zdálo se, že vše se v dobré obrátí. Bohumil se však o Sněženku příliš bál, příliš ji hlídal a rozmazloval. A tak z malého, roztomilého děvčátka vyrostla pyšná a marnivá dívka.

***

V den, kdy Sněženka oslavila patnácté narozeniny, se jí zdál sen, že se u ní objevil malý skřítek. Na hlavě měl vysoký oranžový klobouček, na konci rozpůlený, takže jeho vrchol vypadal jak dětská prdelka. Sejmul jej z hlavy a uklonil se: „Trpaslíček Prďka ti přišel popřát.“

Sněženka vyprskla smíchy. „Prďka, prďola, prťička… Proč ti tak říkají?“

„Jednou pochopíš,“ odpověděl trpaslíček naštvaně. „Prďka ti přinesl vzácný dar od maminky.“

„Od maminky? Kde je, proč nepřijde sama? Tolik se mi po ní stýská.“

„Až přijde čas, dozvíš se.“

„Jsi jako dospělí, pořád jenom slibuješ. Jaký dárek jsi mi vlastně přinesl?“

Trpaslíček sáhl do kapsičky a vytáhl malý oranžový korálek.

„Jééé, to je krásný korálek! Nechám si ho zasadit do prstýnku.“

„To není korálek, ale kouzelný flakónek. Když si k němu přivoníš, staneš se pro lidi tajemná a krásná. Budou ti důvěřovat, cítit se s tebou bezpečně a šťastně. Ty sama se nebudeš nikdy nudit, svět se pro tebe stane jedním velkým tajemstvím, které budeš chtít odhalit. Pamatuj, každé kouzlo jednou vyprchá a…“

Sněženka trpaslíčka nenechala domluvit: „Nemusíš mě poučovat. Vím, co je střídmost, můj otec mi ji neustále připomíná.“

„Prďka je šťastný, že kouzelnou vůni budeš používat jenom, když bude potřeba. Jinak se staneš na vůni závislá a nic se nenaučíš.“

Sněženka ohrnula horní ret, neměla ráda, když ji poučovali, jak se má chovat. „Dobře, dobře,“ prohlásila pyšně, aniž poděkovala nebo se zeptala, co za to trpaslíček žádá. Prďka se opět uklonil, vložil do její sněhobíle ručky malinký flakónek a zmizel.

Když Sněženka nedočkavě přivoněla, netušila, jak velkou moc flakónek má. Lidé okolo ní se jí chtěli neustále dotýkat, hladit, laskat a být co nejdéle v její přítomnosti. Všichni se usmívali a byli prostě šťastní.

Sněženka byla natolik očarovaná mocí flakónku, že radu trpaslíčka nebrala vážně a používala vůni každý den. Dočista zapomněla, že může odhalit jakékoliv tajemství. Místo toho se stala ještě pyšnější a pohrdala lidmi, kteří žadonili, aby mohli být alespoň na chvíli v její přítomnosti.

Konečně přišel den, kdy korálkový flakónek žádnou vůni nevydal. Sněženka jej vztekle odhodila do krabičky, kam dávala okoukané šperky. „Pch! Lidé mě mají rádi i bez kouzla,“ pomyslela si a vyšla z pokoje. Okolo ní procházeli komorné, služebnictvo, uctivě ji zdravili, ale jako by o ni ztratili opravdový zájem. Sněženka pocítila samotu a rozplakala se. Najednou si uvědomila, že po celou dobu si ani jednou nevzpomněla na svou maminku, na to, že mohla odhalit tajemství, proč odešla a kde ji hledat! Rozhodla se zavolat trpaslíčka a poprosit ještě o jeden korálek.

„Trpaslíčku, kde jsi?“

V ten okamžik se skřítek zjevil, sejmul oranžový klobouček s prdelkou a uklonil se.

„Co pro tebe mohu udělat, Sněženko?“

„Věnuj mi ještě jeden flakónek, lidé mě obdivovali, milovali, a já úplně zapomněla na maminku. Vždyť já mohu odhalit její tajemství.“

„Kouzelná vůně dokáže zesílit pouze to, co si opravdu přeješ.“

„To není pravda! Já na maminku myslela celou dobu. Okamžitě mi dej ještě jednu lahvinku.“

„To bohužel nedokážu. Flakónek je vzácný a trvá celou věčnost, než se lahvinka opět naplní. Nyní si už přízeň ostatních musíš zasloužit tím, co budeš dělat a jak se budeš chovat k ostatním,“ odpověděl pravdivě trpaslíček.

„Prosííím,“ řekla Sněženka, ale znělo to spíše jako příkaz.

Prďka pouze roztáhl své drobné ruce a zakroutil hlavičkou: „Neumím to.“

Sněženka se vztekala a dupala nohama, jako když byla malá. „Abys věděl, ty ošklivý trpajzlíku, přeji si, abys byl zakopaný v zemi až po uši a poznal co je to být sám.“

Na ta slova trpaslíček posmutněl, uklonil se, nasadil klobouček a tiše pronesl: „Staň se, jak si přeješ.“

A zmizel.

***

Sněhobílá paní se odmlčí, děti přestanou ujídat dobroty a zvídavě se na ni podívají.

„Ta byla ale ošklivá!“ řekne Monička.

„To jste byla vy, ta dívka?“ hádá Pavel.

„Ano, byla jsem ošklivá. A všechno chci napravit, ale potřebuji vaši pomoc. Nebude to vůbec jednoduché. Je to zamotaný příběh.“

„Jako detektivka?“ nadšeně se zeptá Michal.

„Tak trochu. Tolik jsem čekala na děti, které se nebojí vstoupit do mého domu.“ Sněhobílá paní se nakloní blíže k dětem a téměř šeptem pokračuje: „Jenom vy dokážete trpaslíčka najít a vysvobodit z mého hloupého zakletí.“

„Ale ja… jak to máme udělat?“ vykoktá Michal, rozkašle se a z plné pusy vyprskne na stůl drobky jídla.

„Čuně!“ vyštěkne porcelánová dívenka, sestoupí z malého stojánku uprostřed stolu, vezme malé košťátko a lopatičku, zamete stůl, vyskočí Michalovi do klína, uklidí drobky a vrátí se na malý stojánek.

„Jako moje máma,“ vydechne Michal. „Já nechtěl,“ zkroušeně se omlouvá.

Porcelánová dívka se usměje: „Omluva je upřímná, beru na vědomí.“

Sněhobílá paní kývne hlavou a pokračuje. „Jenom děti dokážou vidět trpaslíčky a pohádkové bytosti. Prďka pochází z Krčského lesa a nebude daleko. Když prohledáte les a okolí, najdete ho. Věřím vám.“

Kluci se na sebe pokradmou podívají. Zdá se jim to tajemné, neskutečné, ale protože si z ničeho nedělají velkou hlavu, kývnou jeden na druhého a Pavel řekne: „Známe dobře celý les, prohledáme každý kout a třeba ho někde najdeme.“

„To nestačí – musíte se rozhodnout. ANO, nebo NE.“

„Můžeme si to ještě rozmyslet?“ Pavel použije tatínkovu taktiku, když si neví rady.

„Ne,“ odpoví důrazně tajemná paní, ale pak náhle změní téma. „Nechcete ještě ochutnat můj lesní štrůdl?“

„Úplně jsme na něj zapomněli!“ vykřikne Michal, ale Pavel ho zarazí.

„Raději si ho dáme, až najdeme trpaslíčka.“

„Jsi chytrý chlapec, Pavle. Víš, že štrůdl byla lest.“

„Jaká lest? Já chtěl akorát zkusit štrůdl…“ podiví se Michal.

Pavel i Sněhobílá paní vyprsknou smíchy a pohlédnou jeden na druhého. Pavel má rád jemné, neškodné lsti, přesně takové umí maminka a to ho přesvědčí.

„Jsem rozhodnutý, najdeme ho.“ Pavel se otočí na Michala. Ten polkne poslední sousto buchty a rázně kývne hlavou. „Jdu do toho s tebou.“

„Dojednáno!“ Sněhobílá paní otevře dlaň a v ní se objeví oranžový korálek. „Náhodou jsem probírala krabičku s odloženými šperky a narazila na korálek od Prďky. Zdálo se mi, že v něm něco zůstalo. A opravdu! Zachvátila mě neudržitelná touha ho opět otevřít a použít. Ruce se mi třásly vzrušením. Věděla jsem přesně, co bych s tím udělala. Rozhodovala jsem se celou věčnost a byla jsem na pokraji selhání. V okamžiku, kdy jsem lahvinku otevřela a chtěla si přivonět, mě porcelánová panenka Lucie praštila malým košťátkem. Jako bych se probudila. Díky ní jsem to vydržela. Přemýšlela jsem, odkud se v lahvince objevila vůně, a po několika dnech mi došlo, co říkal Prďka: trvá celou věčnost, než se lahvinka opět naplní. Proto se časem na dně flakónku objevila kapička, možná dvě. Flakónek je kouzelný a po delší době se sám naplní. Zkoušel mě, ale já díky Lucii odolala. Věnuji ti jej, určitě ho užiješ ve správnou chvíli.“ Sněhobílá paní natáhne otevřenou dlaň směrem k Pavlovi.

Pavel se zatváří nešťastně. „Co když selžu a budu chtít po trpaslíčkovi další lahvičku?“

„Bojíš se sám sebe?“

„Ano, asi nejsem tak silný?“

„Dokud to nezkusíš, tak se to nedozvíš.“

„Vy jste ale lstivá,“ řekne s nadsázkou Pavel.

„Použij jej střídmě,“ Michal do kamaráda poťouchle dloubne.

„Jedna : jedna! Pomsta dokonána,“ směje se Sněhobílá paní, uchopí Pavlovu dlaň a svoji nakloní. Korálek se mu pomalu skutálí do dlaně.

„Neboj, zvládneš to,“ Michal na Pavla spiklenecky mrkne.

„Dě-děkuju,“ vykoktá nešťastně Pavel a lahvičku schová do kapsy. „Proč se kyvadlo skutečně zastavilo?“

„Jedno z tajemství, které má být odhaleno. Ale pro vás detektivy snadné. Mnohem těžší bude rozplést celý ten zamotaný příběh. Uvidíme se opět, až přijde čas.“ Sněhobílá paní přistoupí ke kyvadlu a to se opět začne pohybovat. Otevře dveře a řekne: „Audience skončila, hledání začíná.“

***

„Pavlíku, pojď sem,“ ozve se hlas maminky z koupelny. Pavel neochotně odloží knihu Tajuplný ostrov, zvedne se z postele a došourá se do koupelny. Monička drží ručičky pod kohoutkem a nad ní stojí maminka.

„Proč jí vykládáš, že kohoutek má ruce a ty ji umyjí? Odmítá se umýt a čeká, až to prý udělá kohoutek. Takže ji laskavě umyj sám a já vám jdu udělat chleba s rajčaty a cibulí k večeři.“

Pavlovi spadne kámen ze srdce. Jakmile maminka odejde, zašeptá: „Nesmíš nikomu vyprávět, kam chodíme, jinak by nám to zakázali, rozumíš?“

Monička přikývne, ale umíněně dodá: „Ale já nelžu.“ Pak si nechá od Pavla umýt ruce i obličej. „Zlcadlo je lepší než ty,“ prohlásí tvrdohlavě a vyběhne z koupelny. Pavel se podívá do zrcadla a zdá se, že se mu posmívá.

JAK PAVEL A MICHAL
OBJEVILI TRPASLÍKA
PRĎKU

„Okolo učňovské školy byla nejen rozlehlá zahrada, ale i les, kde žili divocí králíci, myši, bažanti a občas se v něm potulovali zaběhlí psi. Kluci považovali celou zahradu za svůj revír jako hajný v lese. Znali každé místo v zahradě i tajemství, která se tam skrývala. Ani to jim však nestačilo. Naproti škole byla Thomayerova nemocnice, kde první třešně dozrávaly už na konci května a kluci se na ně každý rok těšili.

„Zkusíme, jestli už jsou třešně zralé,“ navrhne Michal.

„Jo! A pak prohledáme kopce za nemocnicí. Třeba tam někde narazíme na trpaslíčka,“ nadšeně kývne Pavel.

„Ty tomu věříš?“

„Věřím! A ty jako můj kamarád tomu taky musíš věřit.“

„No jasně, tak jdeme.“

Kluci přeběhnou silnici a s lehkostí přelezou plot do nemocnice. Musí se však mít na pozoru, na třešně chodí i parta kluků z Krče, která nemocnici považuje za svůj revír. Rozhlédnou se, a když nikoho nevidí, vylezou na obsypaný strom a cpou do sebe třešně, co to dá.

„Já vám ukážu, holoto! Lámat a ničit stromy, jen počkejte, až vás chytím!“ Muž v nemocničním plášti drží v ruce kosu a běží ke stromu, na kterém kluci sedí. Oba rychle seskočí dolů a peláší k lesu. Muž je pronásleduje i s kosou, kterou ještě před chvílí sekal trávu.

„On se zbláznil!“ vypískne Pavel strachy.

„Ne, on je blázen!“ vydechne Michal.

Hoši dorazí pod kopec a škrábou se nahoru. Vyčerpaní vyběhnou až na skálu, sednou si na okraj, rozhlíží se, zda je muž ještě nepronásleduje, a zhluboka přitom oddechují. Kdesi za nimi zaskřípou kamínky. Otočí se a krve by se v nich nedořezal. Přímo za nimi stojí muž s kosou.

„Už vás mám, ani hnout, jinak bude zle!“ pohrozí. Kluci se zatajeným dechem sledují, co se bude dít. V Pavlově fantazii se muž v plášti změní ve strašlivého kostlivce. Bezděčně vytáhne korálek a roztřeseným prstem navoní sebe i Michala.

Kostlivec se zasměje, postaví kosu, opře se o ni, vytáhne čokoládu a nabídne chlapcům.

„Měli jste namále, hoši!“

Pavlovi přeběhne mráz po zádech. Kostlivec se změní zpátky v nemocničního zahradníka a pokračuje: „Kdysi jsem závodně běhal, jenže autobus mi přejel nohu. Muž povytáhne levou nohavici a ukáže na malou protézu. Dnes tady dělám zahradníka a učím se s tím běhat. Docela to jde, ne?“

„To teda jo!“ uznale kývne Pavel hlavou.

„Vy jste ale moc sympatičtí, jako kdybych vás už někdy viděl. Tak se mějte a někdy vás zase ‚na oko‘ proženu, jo?“

„Jasně,“ zasměje se trochu nuceně Michal, který stále nevěří, že se jim nic nestane. Muž si přehodí kosu přes rameno a pomalým krokem se vydá dolů.

„Myslel jsem, že pro nás přišla zubatá,“ oddechne si Pavel.

„Tedy kámo, to bylo o fous. Já místo chlapa viděl kostlivce,“ řekne Michal.

„To není možné! Vždyť já viděl to samé! To je podivné.“

„Jenže teď jsme vyplejtvali lahvičku na nějakého blázna, místo abychom objevili trpaslíka,“ prohlásí zklamaně Michal.

Chlapci se natáhnou do trávy, okolo nich se v teplém vánku pohupují vysoké borovice a břízy, sluníčko svítí a kluci rychle zapomenou na muže s kosou. Michalovi se cosi zavrtí pod zády, posadí se a prohmatává slehlou trávu.

„Něco se tu hýbe, pomoz mi to vyhrabat.“ Oba se vrhnou do trhání husté trávy.

„Páni!“ vykřikne Michal a Pavel údivem vyjekne. Z trávy se na ně dívá Salamandra – černý mlok s velkými žlutými skvrnami. Michal ho opatrně vytáhne, položí na dlaň a očistí od trávy. Salamandra se chvíli nechá hladit, pak sebou náhle mrskne, rychle se vyšplhá na blízkou porostlou stěnu a odtud oba chlapce pozoruje.

„Ta je krásná,“ vydechne Michal.

„Vypadá jako by nám něco chtěla říct, nezdá se ti?“ Pavel si ji prohlíží zblízka. Salamandra pomalu mrkne víčky a upře na něj velké temné oči:

„Tajemství veliké vás čeká,

však k cíli dlouhá vede cesta.

Ten, kdo poznání se leká,

sám sebe dozajista trestá.

Nad vámi vysoká skála ční,

vy musíte ji oba rychle zdolat

a pak, až rozhlédnete se z ní,

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Časohrátky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.