text

EDGAR WALLACE

ČTYŘI SPRAVEDLIVÍ

Vydal: Michaela Dusíková, ARTiS

Högerova 1098/13, 152 00 Praha 5

v roce 2021

1. vydání

ISBN 978-80-88420-11-8 (online, EPUB)

ISBN 978-80-88420-12-5 (online, MOBI)

www.artispraha.com

VSTUP

Theryho zaměstnání

Vyjdete-li z Plaza del Mina, jděte dolů úzkou uličkou, kde od deseti do čtyř visí líně vlajka konzulátu Spojených států, přes náměstí, do něhož se otevírá průčelí Hotelu de France, kolem chrámu Naší Svaté Paní a pak čistou třídou, zvanou Cádizská silnice, až přijdete ke Kavárně národů.

V prostorném sloupovém sále bývá kolem páté hodiny velmi málo lidí a obyčejně jsou malé stolky, které zatarasují chodník před kavárnou, neobsazeny.

Minulé léto – v roce hladu – seděli u jednoho z těchto stolků čtyři muži a mluvili o vážných záležitostech.

Jedním byl Leon Gonsalez, druhým Poiccart, George Manfred byl pozoruhodným třetím a Thery, nebo také Saimont, byl čtvrtým. Z tohoto kvarteta jen Thery nepotřebuje, aby byl představován lidem, kteří se zajímají o novodobé dějiny. V kanceláři kriminálního archívu o něm naleznete podrobné zprávy. Je tam zapsán a popsán jako Thery alias Saimont.

Jste-li dostatečně zvědaví a máte-li patřičné povolení, můžete si prohlédnout jeho podobiznu v osmnácti pozicích – s rukama přes prsa, zepředu, s tři dny neholeným vousem, z profilu, z – ale nač vypočítávat celou osmnáctku?

Jsou tu také fotografie jeho uší – a to velmi ošklivých, netopýrovitě utvářených uší – a je tu také dlouhá a velmi podrobná zpráva o jeho životě.

Seňor Paolo Mantegazza, ředitel Národního antropologického muzea ve Florencii, prokázal Therymu tu čest, že jej pojal do svého obdivuhodného díla – viz jeho kapitolu o „Intelektuální ceně tváře“. Proto říkám, že pro všechny studenty kriminologie a fyziognomie se nepotřebuje Thery-Saimont představovat.

Thery seděl u malého stolku patrně ve velké nevolnosti, protože si štípal své tučné líce, hladil si huňaté obočí, ohmatával si bílou jizvu na neholené bradě a prováděl všechny ty věci, které provádějí nižší lidské třídy, když se nečekaně ocitnou ve společnosti lidí vyšší úrovně.

Ačkoliv byli, totiž Gonsalez se svýma světle modrýma očima a neklidnýma rukama a Poiccart, těžký, saturnský a podezřívavý, a George Manfred se svým šedě prokvetlým vousem a monoklem, ve světě zločinu méně známými, přece byl každý z nich velmi vynikajícím mužem, jak se dozvíte.

Manfred odložil Heraldo di Madrid, sňal monokl, otřel jej pečlivě svým kapesníkem a pokojně se zasmál.

„Tihle Rusové jsou komičtí,“ poznamenal.

Poiccart se ušklíbl a sáhl po novinách. „Kdo je to – tentokrát?“ zeptal se.

„Guvernér z jižních gubernií.“

„Zabit?“

Manfredův knír se zkroutil v opovržlivém úsměvu.

„Bah! Kdo by zabil svého člověka pumou? Ano, ano – já vím, že se to také stalo, ale je to tak neohrabané, tak primitivní. Hrozně se to podobá tomu, jako byste podkopal celou městskou zeď, aby spadla a zabíjela – zabíjela – a aby zabila mezi jinými i vašeho nepřítele.“

Poiccart četl telegrafickou zprávu s rozvahou a bez chvatu, jak měl ve zvyku.

„Kníže byl vážně zraněn a útočník přišel o paži,“ četl a sešpulil ústa v nesouhlasu. Věčně neklidné Gonsalezovy ruce se nervózně otevíraly a zavíraly, což bylo u něho znamením pobouření.

„Náš přítel tady –“ hodil Manfred hlavou směrem ke Gonsalezovi, „náš přítel má svědomí, a proto –“

„Jenom jednou,“ vpadl rychle Leon, „a ne podle mého přání. Pamatujete si, Manfrede, pamatujete si, Poiccarte –“ neobracel se k Therymu. „Já jsem byl proti tomu. Pamatujete si?“ Zdálo se, že mu záleží na tom, aby se obhájil proti nevyslovenému obvinění. „Byla to mizerná malá věcička a já jsem byl v Madridě,“ pokračoval bez dechu, „a oni přišli ke mně – několik mužů z továrny v Barceloně. Říkali, co chtějí udělat, a já byl opravdu zděšen jejich nevědomostí nejzákladnějších prvků chemie. Napsal jsem součástky a poměry a prosil jsem je – opravdu, skoro na kolenou, aby použili nějakou jinou metodu. ‚Děti moje,‘ řekl jsem jim, ‚hrajete si s něčím, s čím se i chemikové bojí zacházet. Je-li majitel továrny špatným člověkem, odstraňte ho, zastřelte ho, počkejte na něho, až bude naježený a otupělý, a podejte mu pravou rukou petici a levou – takhle!‘“ Leon otočil kotníky prstů v pěsti dolů a udeřil vpřed proti myšlenému utiskovateli. „Ale nechtěli slyšet nic, co jsem jim vykládal.“

Manfred míchal ve sklenici smetanovou tekutinu, stojící u jeho lokte, a kýval hlavou s pobaveným mžouráním šedých očí.

„Pamatuji si – několik lidí zemřelo a hlavním svědkem při líčení a znalcem třaskavin byl muž, pro nějž byla bomba určena.“

Thery si pročistil hrdlo, jako by chtěl promluvit, a tři ostatní na něho zvědavě pohlédli. V Theryho hlase bylo trochu pohněvanosti.

„Já neříkám, že jsem velikým mužem jako vy, seňorové. A nerozumím ani z poloviny tomu, o čem mluvíte – mluvíte o vládách a králích, o konstitucích a jiných záležitostech. Jestliže někdo ublíží mně, rozbiju mu hlavu.“ Okamžik váhal. „Nevím, jak to říct… ale míním… vy zabíjíte lidi, aniž byste je nenáviděli, lidi, kteří vám neublížili. Nuže, to není můj způsob…“ Opět váhal, pokusil se sebrat své myšlenky, upřeně se zahleděl do středu ulice, potřásl hlavou a znovu upadl do mlčení.

Ostatní hleděli na něho, pak druh na druha a všichni tři se usmáli. Manfred vytáhl z kapsy objemnou schránku, vyňal z ní nepořádnou cigaretu, obratně ji přebalil a škrtl sirkou o podrážku boty.

„Vaše způsoby – můj – drahý – Thery –“ odfukoval dým, „jsou způsoby pošetilce. Vy zabíjíte pro určité výhody. My zabíjíme pro spravedlnost. A to nás vyvyšuje nad zástup zabíječů z povolání. Vidíme-li nespravedlivého člověka utlačovat své bližní, vidíme-li páchat ošklivou věc proti Bohu –“ Thery se pokřižoval, „a proti lidem, a víme-li, že podle lidských zákonů by ten člověk unikl jakémukoliv trestu – pak trestáme my.“

„Poslyšte,“ vpadl mu do řeči mlčenlivý Poiccart. „Jednou bylo děvče – mladé a krásné děvče, tam nahoře –“ mávl rukou k severu s neomylným místním pudem, „a kněz – chápete, Thery, kněz si s ní zahrál, jak se to často stává. Ale děvče bylo naplněno hnusem a studem a nechtělo podruhé přijít, a tak ji vlákal do pasti a podržel ji ve svém domě. A když povadla, vyhnal ji – a já ji nalezl. Nic pro mne neznamenala, ale já jsem si řekl: ‚Tady je křivda, kterou zákon nemůže přiměřeně potrestat.‘ A tak jsem jedné noci navštívil toho kněze s kloboukem staženým do očí a řekl jsem mu, že jdu pro něho, aby přišel k umírajícímu pocestnému. Nešel by, ale já jsem mu řekl, že je ten člověk velmi bohatý a že je velkým pánem. Vsedl na koně, kterého jsem mu přivedl, a jeli jsme spolu k malému domku na hoře… Zavřel jsem za sebou dveře a on se otočil – takhle! Byl chycen a věděl to. ‚Co chcete udělat?‘ zeptal se mne s hlasitým výdechem. ‚Zabiju vás, seňore,‘ odpověděl jsem mu a on mi věřil. Vyprávěl jsem mu dívčin příběh… Zaječel, když jsem k němu pokročil, ale nemohl si ušetřit svůj vzdech. ‚Chtěl bych vidět kněze!‘ prosil. Tak jsem mu podal zrcadlo.“

Poiccart ustal, aby usrkl kávy.

„Nalezli ho následující den na silnici bez známky, jakým způsobem zemřel,“ dokončil Poiccart prostě.

„Jak?“ Thery se horlivě předklonil, ale Poiccart si dopřál jen ponurý úsměv a neodpověděl.

Thery vytáhl obočí a hleděl podezíravě z jednoho na druhého.

„Jestliže dovedete zabíjet, jak říkáte, že dovedete, proč jste poslali pro mne? Byl jsem šťastný v Jerezu, když jsem pracoval v továrně na vína – je tam děvče – jmenuje se Juan Samarezová.“ Otřel si čelo šátkem a rychle pohlédl z jednoho na druhého. „Když jsem dostal vaši zprávu, myslel jsem si, že bych vás nejraději zabil – ať jste kdokoliv. Chápete, že jsem tam šťastný… a je tam to děvče. A já jsem už zapomněl na rušný život –“

Manfred přerušil tyto nesouvislé protesty. „Poslyšte,“ řekl tónem bezpodmínečného rozkazu, „není na vás, abyste vyšetřoval proč a nač. My víme, kým jste a čím jste. Víme o vás ještě mnohem víc než policie, protože my bychom vás mohli poslat na garottu.“

Poiccart kývl hlavou na přisvědčenou a Gonsalez hleděl na Theryho s podivnou zvědavostí jako zkoumatel lidské přirozenosti, jímž skutečně byl.

„Potřebujeme čtvrtého muže,“ pokračoval Manfred, „k něčemu, co chceme vykonat. Přáli bychom si, abychom měli někoho, kdo není oživen jinými city než touhou, aby viděl vykonánu spravedlnost. Z nedostatku někoho takového jsme nuceni vzít zločince – vraha, líbí-li se vám to tak lépe.“

Thery otevřel a zavřel ústa, jako by se chystal promluvit.

„Člověka, kterého bychom mohli jediným slovem poslat na smrt, jestliže nás zklame. Tím člověkem jste vy. Nevydáte se do žádného nebezpečí a budete dobře odměněn. Nejspíše od vás nebude vůbec žádáno, abyste zabíjel. – Poslyšte,“ pokračoval Manfred, když viděl, že Thery opět otevírá ústa, aby promluvil, „znáte Gibraltar? Nuže, tam jsou stejní lidé. Tam nahoře je země –“ Manfredova ruka mávla k severu, „podivná, hloupá země s podivným a hloupým lidem. Je tam muž, člen vlády, a jsou tam lidé, o kterých vláda nikdy neslyšela. Na jednoho si jistě vzpomínáte: Manuel Garcia, vůdce karlistského hnutí. Je teď v Anglii. Je to jediná země, kde je v bezpečí. Z Anglie řídí hnutí tady ve Španělsku. Víte, o čem mluvíme?“

Thery přikývl.

„Letos, stejně jako vloni, byl hlad, lidé mřeli u kostelních dveří, hladověli po náměstích. Dívali se, jak korupční vláda následuje za korupční vládou. Viděli milióny plynout z veřejné pokladny do kapes politiků. Letos se něco stane. Stará vláda musí jít. Vláda to ví. Vědí, kde vězí nebezpečí, a vědí, že jejich jedinou spásou je, aby jim byl Garcia vydán do rukou dříve, než bude organizace vzpoury hotová a úplná. Ale Garcia je prozatím v bezpečí a byl by v bezpečí provždy, kdyby nebylo jednoho člena anglické vlády, který se chystá podat a prosadit návrh zvláštního zákona. Bude-li tento zákon prosazen, je Garcia mrtev. A vy nám musíte pomoct, aby se tento zákon nestal zákonem. To je důvod, proč jsme pro vás poslali.“

Thery hleděl zmateně.

„Ale jak?“ koktal.

Manfred vytáhl z kapsy papír a podal jej Therymu.

„Toto, myslím,“ řekl s pomalou rozvážností, „je přesný opis vašeho policejního popisu.“

Thery přikývl. Manfred se předklonil, ukázal na slovo, které stálo uprostřed archu, a zeptal se:

„Je to vaše povolání?“

Thery hleděl zaraženě.

„Ano,“ odpověděl.

„A opravdu ve svém řemesle něčemu rozumíte?“ zeptal se Manfred vážně. A oba jeho druzi se předklonili, aby slyšeli odpověď.

„Znám věru všechno,“ odpověděl Thery pomalu, „co lze v té věci znát. Kdyby nebylo – hm, jistého nedopatření – vydělal bych velké peníze.“

Manfred s ulehčením vydechl a pokývl svým dvěma druhům.

„Pak,“ řekl prudce, „je anglický ministr mrtvým mužem.“

1. KAPITOLA

Příběh z novin

Čtrnáctého srpna roku 190x se objevil na dolním sloupcovém konci bezvýznamné stránky nejstřízlivějšího londýnského časopisu drobný článeček, oznamující, že státní tajemník zahraničních záležitostí byl velmi rozmrzen tím, že obdržel řadu výhrůžných dopisů, a je připraven zaplatit odměnu padesáti liber každému, kdo by mu poskytl takové zprávy nebo pokyny, které by vedly k postižení a usvědčení osoby nebo osob…

Těch několik lidí, kteří čtou nejstřízlivější londýnský list, si pomyslelo, že je velmi pozoruhodnou věcí, když je státní ministr vůbec něčím rozmrzen, a ještě pozoruhodnější je, když svoji rozmrzelost veřejně rozhlašuje. A nejpozoruhodnější ze všeho je to, že si může i jen na jedinou minutku představovat, že by mohla nabídka odměny učinit konec jeho rozmrzelosti nebo její příčině.

Redaktoři méně střízlivých, ale více čtených novin letmo prohlíželi s unaveným výrazem nezajímavé sloupce „staré střízlivosti“ a přečetli si článek s nově probuzeným zájmem.

„Haló – copak je tohle?“ zeptal se Smiles z „Komety“ a vystřihl článek velkými nůžkami, nalepil jej na list konceptního papíru a nadepsal jej: Kdo je dopisovatelem sira Philipa?

A jako postranní myšlenku – „Kometa“ náležela k opozici – předeslal článku úvodní odstavec, v němž s humorem naznačoval, že tím hledaným dopisovatelem je některý inteligentní volič, který se cítí unuděný neslanými a nemastnými metodami vlády.

Hlavní redaktor „Večerního světa“, bělovlasý pán rozvážných pohybů, si přečetl článeček dvakrát, pečlivě jej vystřihl, znovu si jej přečetl, položil jej pod těžítko a velmi brzy na něj úplně zapomněl.

Hlavní redaktor „Megafonu“, což je opravdu velmi vesele čilý list, vystřihl článeček, přečetl si jej, zazvonil na zvonek na svém stole a dal zavolat jednoho ze zpravodajů – vše takřka jedním dechem – a vyrazil několik stručných pokynů.

„Jděte dolů na Portlandské náměstí, pokuste se uvidět sira Philipa Ramona, zjistěte celé pozadí za tímto článkem – proč mu je vyhrožováno a čím je mu vyhrožováno. Získejte opis jednoho z těch výhrůžných listů, bude-li to možné. Nebudete-li se moct k siru Ramonovi dostat, zmocněte se některého jeho tajemníka.“

A poslušný zpravodaj odešel.

Vrátil se za hodinu ve stavu toho tajemného rozrušení, které se zmocňuje zpravodajů, kteří chytili opravdového „kapra“. Podal zprávu – hlavní redaktor podal zprávu šéfredaktorovi – a tento velký muž řekl:

„To je velmi dobré – to je opravdu velmi dobré!“ To bylo pochvalou nejvyššího stupně.

Co bylo tak velmi dobré na zpravodajově informaci, to bylo možné poznat ze sloupce, který se druhého dne objevil v „Megafonu“:

Ministr vládního kabinetu v nebezpečí

Hrozby zavražděním zahraničního tajemníka

„Čtyři spravedliví“

Spiknutí k zamezení prosazení zákona o vydávání cizinců

Neobyčejná odhalení

Byla vyvolána značná pozornost, když se ve sloupcích včerejších „Národních novin“ objevil tento článek:

Státní tajemník pro zahraniční záležitosti sir Philip Ramon se stal během několika uplynulých týdnů příjemcem výhrůžných dopisů, které podle všeho vesměs vyvěrají z téhož pramene a byly napsány jedinou osobou. Tyto lístky jsou takové povahy, že nemohou být ignorovány státním tajemníkem Jeho Veličenstva pro zahraniční záležitosti, jenž tímto slibuje odměnu padesáti liber každé osobě, která by poskytla takové informace, které by vedly k postižení a usvědčení autora těchto anonymních dopisů.

Toto prohlášení bylo tak neobvyklé, když si vzpomeneme, že anonymní a výhrůžné dopisy jsou obyčejně denně nacházeny v koších na papír všech státníků a diplomatů, že „Denní megafon“ ihned zahájil pátrání po příčinách tohoto neobvyklého postupu.

Reprezentant našeho listu se ohlásil v sídle sira Philipa Ramona, který velmi laskavě svolil, aby byl navštíven.

„Je to velmi neobvyklý krok,“ odpověděl zahraniční tajemník na otázku našeho zástupce, „ale byl učiněn v plném souladu s mými ostatními kolegy ve vládním kabinetu. Máme důvody se domnívat, že na těchto výhrůžkách něco je, a mohu říct, že tato věc už byla v několika posledních týdnech v rukou policie.“

„Tady je jeden z těch dopisů!“ Sir Philip vyňal list cizokrajného dopisního papíru z desek a byl tak velmi laskav, že dovolil našemu zástupci, aby si jej opsal.

Dopis bez data, a kromě skutečnosti, že rukopis byl toho švihle květnatého, zženštilého rázu, který mají v oblibě latinské rasy, byl napsán dobrou angličtinou.

Zněl:

„Vaše Excelence!

Návrh zákona, který se chystáte učinit zákonem, je nespravedlivý. Je připraven jen proto, aby vydal zkorumpované a mstivé vládě muže, kteří dnes v Anglii nalézají útočiště před pronásledováním despotů a tyranů. Víme, že je v Anglii rozdílné mínění vzhledem ke správnosti tohoto návrhu a že prosazení návrhu zákona o cizineckých politických přestupcích závisí jen a jen na Vaší síle.

Proto jsme Vám nuceni dát s politováním výstrahu, že jestliže Vaše vláda neodvolá tento návrh, bude nezbytné Vás odstranit, a nejen vás, ale i každou osobu, která by se podjala uvedení tohoto nespravedlivého opatření v zákon.

Čtyři spravedliví“

„Zákon, o němž je tu zmínka,“ pokračoval sir Philip, „je ovšem zákon o vydávání cizinců pro politické přestupky, který – kdyby nebylo taktiky opozice – by klidně prošel už v předešlém zasedání.“

Sir Philip pak podal výklad o tom, že návrh byl vyvolán nejistotou následnictví trůnu ve Španělsku.

„Je příkazem nutnosti, aby ani Anglie, ani jakýkoliv jiný stát nehostil propagandisty, kteří by z tohoto bezpečí uvedli Evropu v požár. Současně s prosazením tohoto opatření jsou připraveny podobné zákony nebo nařízení ve všech státech Evropy. Ve skutečnosti už všude existují a bylo dojednáno, že vstoupí v zákonitou platnost zároveň s naším zákonem z minulého zasedání.“

„Proč připisujete těmto listům význam?“ zeptal se zástupce „Denního megafonu“.

„Protože jsme byli ujištěni, i naší vlastní policií a policií z pevniny, že pisatelé jsou lidmi, kteří berou věc smrtelně vážně. ‚Čtyři spravedliví‘, jak se podepisují, jsou známi téměř ve všech zemích na zeměkouli. Kdo to je individuálně, to bychom se všichni velmi rádi dozvěděli. Ať právem, nebo neprávem, mají za to, že spravedlnost, jak se na zemi provádí, není přiměřená, a pustili se sami do toho, aby napravili zákon. Oni byli těmi, kdo zavraždili generála Treloviče, vůdce srbských královrahů. Oni pověsili francouzského armádního dodavatele Conráda na Náměstí svornosti – se stem policistů na doslech. Oni zastřelili Hermana de Blois, básníka a filozofa, v jeho pracovně za to, že prý kazí svým rozumováním mládež celého světa.“

Zahraniční tajemník pak podal našemu zástupci seznam zločinů, spáchaných tímto neobyčejným čtyřlístkem.

Naši čtenáři si jistě vzpomenou na okolnosti každé z těchto vražd a na to, že až dosud nebyl ani jeden z těchto zločinů uváděn do souvislosti s ostatními – tak přísně zachovávala policie jednotlivých států tajemství těchto Čtyř spravedlivých! A určitě nebyla veřejnosti až do dneška sdělena žádná z těchto okolností, která by – kdyby byla uveřejněna – prozradila existenci této čtyřky.

„Denní megafon“ je schopen uveřejnit plný seznam šestnácti vražd, spáchaných těmito čtyřmi muži.

„Přede dvěma lety, když byl zastřelen de Blois, byl nějakou trhlinou v jejich téměř dokonalých opatřeních jeden ze čtyřky poznán detektivem, když opouštěl de Bloisův dům v Kléberově třídě, a pak byl tři dny pečlivě sledován a hlídán v naději, že bude celá čtyřka chycena najednou. Nakonec však stíhaný objevil, že je hlídán, a pokusil se o záchranu. Byl vehnán do úzkých v jedné kavárně v Bordeaux – sledovali jej tam z Paříže – a než byl zabit, zastřelil strážmistra a dva jiné policisty. Byl vyfotografován a jeho podobizna byla rozšířena tiskem po celé Evropě, ale kdo to byl anebo odkud byl – i jaké byl národnosti – zůstalo až do dnešního dne tajemstvím.“

„Ale čtyřka je dosud na světě?“

Sir Philip pokrčil rameny.

„Buď mají nového rekruta, anebo pracují bez něho,“ odpověděl.

Na závěr zahraniční tajemník řekl:

„Oznamuji novinám všechny tyto skutečnosti proto, abychom mohli společně čelit řádění těchto samozvaných soudů. Mým druhým důvodem je, aby mohla veřejnost podporovat v úřadu a námaze ty, kdož zodpovídají za udržování zákonů a pořádku, aby sama pomáhala svou bdělostí zabránit páchání dalších nezákonných činů.“

Dotazy u Scotland Yardu nevynesly žádné další zprávy o této věci, kromě toho, že pátrací oddělení je ve spojení s náčelníkem policie z pevniny.

Podáváme úplný seznam vražd, spáchaných „Čtyřmi spravedlivými“, spolu s podrobnostmi, které mohla policie zjistit vzhledem k příčině těchto zločinů. Jsme povinni díkem zahraničnímu úřadu za svolení, abychom směli uveřejnit tento seznam.

- Londýn, 7. října 1899 – Thomas Cutler, krejčovský mistr, nalezen mrtev za podezřelých okolností. Koronerovo ohledání vydalo verdikt „Úmyslná vražda, pachatel nebo pachatelé neznámí“. Příčina vraždy, zjištěná policií: Cutler, který byl mužem značně zámožným a jehož pravé jméno bylo Bentvitch, byl vyděračem zvlášť hnusného druhu. Byl třikrát odsouzen podle zákona o ochraně v dílnách. Policie věří, že tu byla ještě jiná a skrytější příčina k vraždě, asi ve spojení s Cutlerovým zacházením se zaměstnanci ženského pohlaví.

- Liége, 28. února 1900 – Jacques Ellermann, prefekt. Zastřelen při návratu z Opery. Ellermann byl prokazatelně člověkem špatného žití a při pátrání po jeho smrti bylo zjištěno, že zpronevěřil a odcizil více než čtvrt miliónu franků z veřejných fondů.

- Seattle, Kentucky, USA, říjen 1900 – soudce Anderson, nalezen mrtev ve svém pokoji, uškrcen. Anderson byl třikrát vyšetřován a souzen. Obžalován z vraždy. Byl vůdcem Andersonovy strany v pověstném boji Anderson–Hara. Zabil celkem sedm členů z Harova klanu, byl třikrát obviněn a třikrát osvobozen výrokem „nevinen“. Při poslední příležitosti, když byl obviněn ze zákeřné a zrádné vraždy, spáchané na vydavateli „Seattleské hvězdy“, potřásl rukou všem členům poroty a gratuloval jim.

- New York, 30. října 1900 – Patrick Welch, notorický vyděrač a zloděj veřejných peněz. Kdysi městský pokladník. Hybná síla pověstného Syndikátu pro vydláždění ulic. Byl odhalen New York Journalem. Welch byl nalezen oběšen v malém hájku na Long Islandu. Tehdy se věřilo, že jde o sebevraždu.

- Paříž, 4. března 1901 – madam Despardová. Udušena. Také tu bylo usuzováno na sebevraždu, až přišla k rukám francouzské policie jistá zpráva. O paní Despardové nelze říci nic dobrého. Byla prokazatelně „obchodnicí s dušemi“.

- Paříž, 4. března 1902 – (přesně o rok později) – monsieur Gabriel Lanfin, ministr komunikací. Nalezen zastřelen ve svém kočáře v Bois de Boulogne. Jeho kočí byl zatčen, ale později propuštěn. Přísahal, že neslyšel výstřel ani výkřik svého pána. Tehdy pršelo a v Bois bylo velmi málo procházejících se lidí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čtyři spravedliví.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.