THE JACKET, OR THE STAR ROVER

First published in the United States

by Macmillan Inc., New York, 1915

Translation © Petra Martínková, 2020

Cover art and frontispiece © Tomski & Polanski, 2020

This edition © nakladatelství LEDA, spol. s r.o., 2020

ISBN 978-80-7335-634-7

KAPITOLA PRVNÍ

Po celý život si s sebou nesu jiné doby i světy. Nosím v sobě jiné osoby. A ty, můj budoucí čtenáři, jakbysmet, to mi věř. Jen si vzpomeň, co jsi prožíval v dětství, než ses vyhranil a zatuhl. Tehdy sis teprve utvářel vlastní duši i osobnost, a přitom jsi zapomínal na mnohé ze sebe.

Pamatuješ si pramálo, milý brachu, nicméně při čtení těchto řádků ti před očima znovu matně vyvstanou jiné časy a s nimi i místa. Připadáš si jako ve snu. Pokud by se ti však jen zdály, odkud by se pak vzaly? Vždyť snění je kaleidoskopem vědomí. Zrcadlí čistě naše zážitky. Sotva ses, čtenáři, uložil v nejútlejším věku ke spaní, už jsi padal z ohromných výšek, létal jako pták, míval vítr z vlezlých pavouků i slizkých housenek, slýchal hlasy, vídal strašidelně povědomé tváře a pozoroval, jak slunce vychází nebo zapadá úplně jinak než kdykoli potom.

Budiž. Střípky jiných vesmírů jsi pak už nikdy v životě na této zemi nezahlédl. Kdes k nim tedy přišel? V jiných sférách? Až si tohle všechno přečteš, možná pochopíš veškeré záhady, na které jsi narazil už dřív i bez mého přispění.

Básník Wordsworth se vyznal, ačkoli nebyl žádný prorok. Nevěděl o nic víc než každý normální člověk, a přece to vystihl dokonale. Začal slovy: „V úplné nahotě i v naprostém zapomnění…“

Jakmile se ocitneme v zajetí světa, rázem ztrácíme paměť. Hned po narození jsme si ale vybavovali leccos z jiných sfér. Jako bezmocná batolata či kojeňata jsme se vznášeli nad oblaky a trnuli hrůzou z všelijakých zjevení. Dostali jsme do vínku děsivé vzpomínky, a tak jsme vlastně už v tu chvíli překypovali zážitky.

Neuměl jsem se ještě ani pořádně vyjádřit a o všechno si říkal jako zvířátko, a přitom jsem věděl, že jsem kdysi vandroval mezi nebem a zemí. Na slově „král“ bych si takhle malý nejspíš zlámal jazyk, a přesto jsem se tím vznešeným titulem druhdy pyšníval. Zároveň jsem si uvědomoval, pokud jsem nebýval přímo otrokem, byl jsem přinejmenším jeho potomkem, nevolníkem s kovovým obojkem na krku.

Ve třech, čtyřech ani v pěti letech jsem však ještě nebyl sám sebou. Moje pravé já se teprve formovalo v kadlubu daném okolnostmi. Vše, co ve mně zbylo z nesčíslných minulých životů, se tehdy prohnětlo a otisklo do mé podoby nanovo.

Že mluvím z cesty? Snad mě na ní, kamaráde drahá, kus doprovodíš. Měj při tom prosím na zřeteli, že jsem nad tím vším celé noci bádal a potil krev. Po dlouhá léta jsem se o tom radil sám se sebou v bezpočtu vydání. Zažil jsem všemožná muka pozemského bytí a ze dna vší té bídy vydoloval poznání, které ode mě ty, můj čtenáři, můžeš v klidu převzít vytištěné černé na bílém.

Jenže zpět. V tak útlém věku jsem to nebyl já. Dosud mi nebyl dopřán pevný tvar. Zůstával jsem pouhým těstem umíseným z nepřekonatelné minulosti. V noci jsem nenaříkal proto, že bych se bál strašidel, která jsem ostatně mohl jen těžko znát. Obdobně jsem prožíval i záchvaty lásky, hněvu a radosti. Křičely ze mě cizí hlasy, vyšeptalé sbory pradědů a prabáb. Můj vzteklý jek splýval s rykem tvorů ze šerého dávnověku a výlevy mých nezralých emocí se prolínaly s řevem prehistorických šelem.

A je to venku. Návaly zlosti. Výrony zpěněné krve. Zkrátka rudý běs. Právě kvůli němu jsem si tenhle pozemský život zničil. Proto už za pár týdnů poputuju z této cely na stupínek s propadlištěm, okolo krku se mi omotá pořádně napnutý provaz a vzápětí se zhoupnu tak, až zcepením. Rudá bestie mě zatím pokaždé doběhla, vždycky a všude. Krvavá smůla se mi lepila na paty snad ještě předtím, než lidstvo vůbec ucítilo pod nohama pevnou zem.

Abych se ale taky představil. Rozhodně nejsem blázen. To předesílám, jinak byste mému vyprávění nejspíš ani nemuseli věřit. Jsem Darrell Standing. Většinou mě, ctění čtenáři, asi neznáte, a tak mi prosím dovolte malé expozé. Původně jsem vyučoval agronomii na Zemědělské fakultě Kalifornské univerzity v Berkeley. Před osmi lety ale usedlou akademickou obcí krutě otřásla zpráva, že se profesor Haskell stal na pracovišti Báňského institutu obětí vraždy. Spáchal ji Darrell Standing.

Já, Darrell Standing, jsem byl přistižen s rukama od krve. Podstatu celé záležitosti ponechám stranou. Měl jsem s panem kolegou ryze soukromé řízení. Jenže mě zase popadl rudý běs, který mi dýchá za krk už odnepaměti. Dal jsem se jím unést a toho chlapa zabil. Vyšetřovací spis můj zločin dotvrzuje a rozhodnutí z moci úřední projednou není v rozporu s mým svědomím.

Za tenhle zločin viset nebudu. Měl jsem si ho odsedět až do skonání. Rozsudek jsem si vyslechl v šestatřiceti. Trest si odpykávám v Kalifornské státní věznici v San Quentinu. Je mi čtyřiačtyřicet a mám za sebou pět let temnice neboli samovazby. Kdo zostřený režim přežije, říká mu smrt zaživa. Já však za dobu onoho umrtvení dosáhl nebývalé volnosti. Navzdory absolutnímu odnětí svobody jsem se toulal světem i časem. Ti, co mě do umrněné klece strčili, mi nedokázali zabránit v rozletu. Ed Morrell mi sice přistřihl křídla, leč paradoxně mě tím připravil na nebeský vandr. Tenhle pán je ovšem kapitola sama pro sebe. Může počkat. Beztak nevím, co dřív.

Takže hezky popořádku. Jako místo narození uvádím náš minnesotský statek. Matka, Hilda Tonnessonová, se narodila švédským přistěhovalcům obdělávajícím přidělený kus půdy. Chauncey Standing, můj otec, pocházel ze staroslavného amerického rodu. Jeho zakladatel přijel z Anglie a málem se udřel na virginských plantážích dávno předtím, než George Washington vyrazil jako mladík na zkušenou do pensylvánské divočiny.

Syn Alfreda Standinga se bil v první válce za nezávislost a jeho vnuk v té druhé. Jejich potomci po meči se zúčastnili i všech dalších bojů. Já se coby poslední nositel rodového jména rovněž zapojil do nedávného konfliktu na Filipínách. Hravě jsem se mohl stát děkanem Zemědělské fakulty Nebraské univerzity, akademickou kariéru jsem však vyměnil za vojenský stejnokroj šitý přímo na tělo nebeskému tulákovi, zarytému hazardérovi, bludnému Kainovi, letitému věrozvěstovi a zasněnému hlasateli událostí zasutých pod nánosy dějin.

A teď si s krví na rukách posedím ve Folsomu. V den určený shora mě pohůnci těch nahoře vyvedou z těžkého žaláře a přinutí skočit takzvaně do neznáma. Zdejší údajné temno jim nahání hrůzu a žene je do náruče pověrčivých bab i upovídaných panáčků horem dolem strašících bohabojné stádo.

Už nikdy žádnou zemědělskou školu nepovedu, přestože jsem se právě na tomhle poli našel a dokonale zušlechtil. Jsem odborník na slovo vzatý a nad jiné povolaný. Tenhle obor mám prostě v krvi. Neomylně vyhmátnu nejlepší dojnici, aniž musím laboratorně ověřovat tučnost jejího mléka. Pouhým okem spolehlivě odhadnu klady i zápory půdy na míle daleko. Hodnotu pH stanovím i bez lakmusového papírku. Ve své disciplíně jsem se zkrátka vypracoval až na vědeckou špičku. Nicméně stát jakožto zástupce všeho občanstva soudí, že s pomocí konopné smyčky a zemské tíže je oprávněn se mnou zahodit i dávné vědění, které dozrávalo už před vpádem kočovných pastevců na trojské lány.

Kukuřici mám v malíku. Kdo může tvrdit takovou věc, nebo mi ji dokonce vzít? Celému výzkumnému ústavu jsem názorně předvedl, jak v každém iowském okrese dokážu zvýšit roční výnos o půl milionu dolarů. Jenže tenhle můj výkon zapadl. Přitom snad každý hospodář za volantem přesně ví, komu může za svou mašinu poděkovat, kdežto jen málokdo z pěkně rostlé mládeže pilně vysedávající ve školních lavicích vůbec tuší, že díky mému badatelskému úsilí možná i odmaturuje.

Mimoto jsem expert na ergonomii. Plýtvání silami poznám na sto honů. Nemusím si ani na filmový aparát natáčet, jak se kde na statku k dílu staví pán či kmán. Danou problematiku jsem důkladně zpracoval a shrnul do tabulek. V tuhle chvíli si je na dobrou noc dozajista louskají tisícovky sedláků, div při tom fajfku nepřekousnou. Já se obešel bez celuloidu i bez papíru. Energii zbytečně vydávanou na jednotlivé pohyby a úkony jsem snadno dovedl propočítat rovnou z hlavy.

U tohoto konstatování jsem nucen prozatím skončit. Blíží se totiž devátá a s ní tady v těžkém žaláři i večerka. Už slyším, jak se na mě chystá bachař. Tenhle místní tichošlápek mi bude nadávat, že svítím. Jako by prachsprostý živáček vůbec směl
vynadat někomu, kdo to má už za pár.

KAPITOLA DRUHÁ

Jsem Darrell Standing. Už brzo mě odtud vyvedou a pověsí. Ještě se z toho všeho ale můžu přinejmenším vypsat a vylíčit tu jiné časy i světy.

Sotva jsem si vyslechl ortel, poslali mě na doživotí do San Quentinu. Ukázal jsem se však jako nenapravitelný, a tedy v pojetí vězeňské psychologie absolutně k ničemu. Do uvedené škatulky jsem spadl, poněvadž jsem nevystál mrhání silami. Plýtvalo se jimi tady stejně nelidsky jako v každé jiné káznici. Šoupli mě do tkalcovny. Zbůhdarma vynakládaná energie volala přímo do nebe a pila mi krev. Aby taky ne. Já si přece kladl za cíl přesný opak. Než byl před třemi tisíciletími vynalezen parní pohon, hnil jsem za mřížemi ve starém Babyloně. I tenkrát šlo přisámbůh nám trestancům tkaní od ruky podstatně líp, než jak potom odsýpalo pod parou v San Quentinu.

Proti bohapusté nehospodárnosti jsem se prostě musel ozvat. Předvedl jsem dozorcům snad dvacet úspornějších postupů. Šupem jsem putoval k raportu a vyfasoval temnici. Sotva jsem z hladomorny vylezl, zapadl jsem znovu do ubíjejícího koloběhu. Přesto jsem opět nemlčel, a tak jsem si nádavkem vykoledoval svěrací kazajku. Na lopatky mě složili a ještě se po mně bokem povozili mameluci vcelku schopní pochopit leda to, že se od nich liším nejen výší IQ.

Úmornou šikanu jsem zakoušel dva roky. Ta zvěř si mě vždycky podala a dostala se mi pod kůži. S gustem si na mně smlsla. Labužnicky se na mně popásla a vychutnala si mě až na dřeň, pěkně do morku kostí. Svého času jsem se bil statečně, jenže v tomhle životě jsem měl k boji hodně daleko. Nehnul jsem se od stolu, povyšoval naše zemědělství na vědu a hleděl si pouze toho, jak třeba i z válečného pole vydupat ještě větší úrodu.

Do filipínsko-americké války jsem narukoval jen proto, abych zachoval rodinnou tradici. Na vojančení jsem nebyl stavěný. Připadalo mi krajně nejapné vpalovat černouškům cizí tělíska do prsou i jinam. Ani trochu jsem nehodlal přihlížet, jak slavná věda ke zmíněnému účelu propůjčuje celé své jmění i vlastní um. Dal jsem se naverbovat výlučně z úcty k předkům. Vzápětí jsem zjistil, že jsem šlápl úplně vedle. Postřehli to i mí velitelé a poslali mě do zázemí. Nastoupil jsem tedy u proviantní služby a válčil s perem v ruce.

Proti zbytečné práci v tkalcovně jsem se nestavěl proto, že bych si hýčkal bojovného ducha. Jenom jsem používal mozek, a tak jsem se s dopomocí bachařů zařadil mezi nepolepšitelné zločince. Rozum jsem nezapřel, ačkoli jsem za něj pykal. Když už si mě vzhledem k mimořádné zatvrzelosti dal předvolat i sám ředitel Atherton a já k němu musel na kobereček, hezky od plic jsem spustil: „Laskavě si, ctěný vašnosto, nemyslete, že mi ti vaši poskoci dokážou vytřást z hlavy pevně zakořeněné a plně dozrálé myšlenky. Celá ta vaše instituce stojí totiž na vodě. Jako politik možná dovedete tahat za nitky a spřádat v sanfranciských kuloárech intriky, abyste si zajistil teplé místečko třeba zrovna v tomhle kriminále, ale jutu zpracovat neumíte. Ta vaše robotárna je už minimálně padesát let za opicemi…“

Nebudu to protahovat – důkladně jsem mu to nandal. Vymáchal jsem mu ve všem nos, a vysloužil si tudíž pověst nenapravitelného paličáka. Ocejchovali mě jako beznadějný případ.

Kdo chce psa bít – znáte to pořekadlo. Budiž. Pan ředitel si na mě zasedl. Udělal ze mě otloukánka a já to schytával za jiné. Kvůli cizím pokleskům jsem tvrdl o chlebu a vodě na samotce, popřípadě visel za palce v průvanu a prsty u nohou sotva škrtal o podlahu. Každá hodina takové pomsty mi připadala delší než všechny moje životy dohromady.

Pokud rozumný člověk dovede být krutý, o hlupákovi to platí dvojnásob. Ředitelovi poskoci byli tupí nelidové. Co mi provedli? To si nechte vyprávět. Seděl tam s námi jistý rádobybásník. Záda měl ohnutá, zato prsty dlouhé. Neštítil se ničeho. Kdekoho podfoukl, obral nebo napráskal. Prostě sketa. Že se ten profesůrek nestydí takhle psát, napadne vás možná, nicméně doživotní pobyt za mřížemi jednomu naostří jazyk.

Zapšklý poeta se jmenoval Cecil Winwood. I když už si v minulosti leccos odkroutil, při posledním přelíčení to udyndal na sedm let. Navíc počítal, že za dobré chování půjde domů i dřív. Já nikdy. Aby si ten syčák svých pár umrněných roků ještě zkrátil, prodloužil mi nekonečné mučení za katrem málem na celou věčnost.

Odvyprávím vám celou historii pozpátku, neboť jsem ji luštil neméně sáhodlouze. Ten mizera si chtěl šplhnout u vrchního bachaře i u všech nahoře počínaje ředitelem, správní radou a omilostňovací komisi a konče kalifornským guvernérem. Nafingoval proto hromadný útěk. A teď si vezměte, že (a) spoluvězni se od toho ubožáka odtahovali natolik, že mu nedovolili vsadit ani špetku tabáku na místní dostihy – závodům štěnic přitom holdovali snad všichni; (b) ze mě se stal fackovací panák; (c) zrovna takovéhle zoufalce ten vykuk pro svou fintu potřeboval.

Jenže ani u těch ztracených, odepsaných existencí nepochodil hned. Když se s tím nápadem vytasil, byl nejdřív zase jen za podrazáka. Nedal se však odbýt a nakonec čtyřicet nejotrlejších zviklal. Namluvil jim, že to s ředitelem umí skoulet a může volně na marodku, kde je leccos k mání.

„Chci tě vidět,“ zpražil ho Bill Hodge přezdívaný Hora. Kopečky měl v krvi, jenže od doby, kdy přepadl vlak, na ně mohl až do smrti jedině vzpomínat. Žil tedy vidinou, že uteče a zakroutí krkem parťákovi, jelikož to slíznul i za něj.

Náš rádobybásník se nechal vyhecovat. Chvástal se, že v danou noc dokáže uspat dozorce.

„Nekecej,“ uzemnil ho Bill Hora, „a předveď se. Zrovna dneska slouží ten rabiát Barnum. Včera na šichtu nemusel a za magorkou zlinýroval toho zjančenýho Číňáka. Teďkonc má noční. Něco mu šoupni, ať vyfasuje padáka. Když to sfoukneš, můžem se bavit dál.“

To mi pak Bill Hora líčil v temnici. Náš veršotepec se údajně cukal. Prý že musí vyčíhat správný okamžik, aby potřebný
dryák stopil. Vymohl si tedy odklad a za týden se přihlásil. Všech čtyřicet otrlců vyčkávalo, až si Barnum schrupne. Dlouho je nenapínal. Usnul vážně jako pařez a obratem dostal výpověď za pracovní nekázeň.

Čtyřicítku chlapů odsouzených na doživotí chytrák Winwood tedy sice zlomil, ale ještě musel zpracovat vrchního bachaře. Denně ho o postupu akce informoval tak, že svou bujnou fantazii zcela bez zábran pouštěl na špacír. Hlavní dozorce přesto žádal důkaz. Ten šupák mu vyhověl, nicméně já se o podobě zmanipulovaného dokazování v úplnosti dozvěděl až po roce. V chládku pikle vyplouvají na povrch ukrutně pomalu.

Ten fiškus prohlašoval, že mu čtyřicetičlenná parta spiklenců naprosto důvěřuje. Pokročila už prý tak daleko, že si hodlá prostřednictvím uplacené vězeňské stráže obstarat revolvery.

Jenže vrchní bachař se očividně nespokojil s pouhým chvástáním.

Náš skorobásník mu tudíž promptně nabídl záruku. V pekárně se pracovalo i v noci a jeden trestanec přímo z oboru právě nastupoval první směnu. Winwood se dozvěděl, že hlavnímu dozorci donáší.

„Dneska,“ oznámil šéfovi, „přinese Rudonos asi deset čtyřiačtyřicítek. Příště dodá střelivo. Teď mi ale propašuje do pekárny bouchačky. Máte tam spolehlivýho špicla, takže se o tom ještě zatepla dozvíte.“

Dozorce zvaný Rudonos pocházel z kteréhosi vystrkova na severu Kalifornie a podle toho i vypadal. Bodrý, ač trochu jednoduchý strejda si rád sem tam přivydělal dodávkami kuřiva. Tentokrát ze San Franciska dovezl poctivých sedm kilo výběrového tabáku. Zásilky vždycky odevzdával Winwoodovi, a tak mu i teď beze všeho šoupl bytelně zabalený pakl vcelku nevinné pochutiny. Špeh schovaný za pecí ten balík v básníkových rukách zahlédl a začerstva věc nahlásil vrchnímu bachaři.

Náš veršotepec se však nechal unést vlastní imaginací utrženou ze řetězu. A dal se jí strhnout natolik, že já zamířil na pět let do ajnclíku. Tohle všechno smolím v temnici, přestože jsem celou dobu o ničem z toho neměl sebemenší ponětí. Vůbec jsem netušil, čím záludný brebta čtyřicet desperátů navnadil. Žil jsem v úplné nevědomosti, ale ostatní na tom nebyli o mnoho líp. Ti zoufalci se prostě dali napálit stejně jako hlavní dozorce, zatímco Rudonos z toho vyšel jako lilium. Prohřešil se leda tím, že pronesl neškodný tabáček.

Zato Winwood byl na koni a bájil jako divý. Hned po ránu s báchorkou vyrukoval na vrchního bachaře.

„Kontraband skutečně dorazil,“ kvitoval šéf jeho avízo.

„S tím už se dá do povětří vyhodit půlka věznice,“ přisadil si básník.

„Co je to za materiál?“ zajímal se hlavní dozorce.

„Dynamit a rozbušky,“ vykládal náš tlučhuba. „Aspoň patnáct kilo. Váš člověk přece sledoval, jak mi to Rudonos předával.“

Šéf vězeňské stráže sebou nejspíš málem praštil. Ani se mu nedivím. I mě by takové nadělení vyděsilo.

Náš Mistr Kuba – tak jsme ho překřtili – si prý kecnul na zadek a složil hlavu do dlaní.

„Kams to strčil?“ uhodil na zákeřného fantastu. „Okamžitě mě tam doveď!“

Winwood narazil a honem dumal, kudy ven.

„Na bezpečné místo,“ odpověděl vyhýbavě, protože zboží už jako obvykle postupně odexpedoval k odběratelům.

„No tak se pochlub,“ vybídl ho velitel, když se zase vzpamatoval.

Jenže ten žvanil se naplano kasal a úkryt pojal jako vzdušný zámek. Ve skutečnosti se neměl čím prokázat.

Nějakou skrýš by ale našel v každé větší káznici, natožpak v San Quentinu. Uvažoval tudíž patrně za pochodu.

Zatímco dál Mistra Kubu vodil za nos, zatáhl do té šarády i mě. Před správní radou pak ve shodě se šéfem uvedl, že výbušniny uložil za mojí asistence. Já si právě odbyl pět dní temnice a osmdesát hodin ve svěrací kazajce. I zabednění dozorci mě po přestálém martyriu uznali za práce neschopného a dali mi den na zotavenou. A v tomhle stavu jsem údajně někam zašíval trhavinu vycucanou z palce!

Winwood hlavnímu dozorci schovávačku předvedl, jenže byla pochopitelně prázdná.

„Krindepane!“ zahořekoval naoko. „Standing mě vypekl. Ulil si to jinam.“

Vrchní bachař situaci zhodnotil podstatně jadrněji. Obratem chytil křiklouna za límec a u sebe v úřadovně mu beze svědků nařezal, co se do něj vešlo. To se pak zjistilo při výslechu. Náš báchorkář si zatím i vzdor tvrdé nakládačce dál trval na svém.

Co tedy veliteli zbývalo? Vždyť důvodně podezíral čtyřicet vězňů odsouzených na doživotí z toho, že kdesi přechovávají hromadu třaskavin a plánují odtud frnknout. Rudonos k němu musel na kobereček, a třebas se zapřísahal, že pašoval čistě jen kuřivo, proti Winwoodově povídačce nic nezmohl.

V tuto chvíli vstupuju na scénu já. Spíš z ní ale odcházím, jelikož putuju ze slunce a denního světla do samovazby. V tamním chládku budu potmě hnít pět dlouhých let.

Ničemu jsem nerozuměl. Sotva jsem z té díry vylezl a celý rozlámaný zalehl na svou pryčnu, už abych se zase stěhoval.

Žvanivec mezitím hučel do hlavního dozorce: „O tu nálož se nemusíme bát. Ví o ní akorát Standing, jenže z kobky těžko může dát někomu echo. Jeho komplicové se dál chystají pláchnout. Snadno je dopadneme in flagranti. O čase rozhoduju já. Vyhlásím, že dneska před druhou v noci uspím stráže, pak odemknu cely a rozdám zbraně. Pokud ve dvě všech čtyřicet dárečků vypravených na vandr neposbíráte, pane veliteli, můžete mi až do konce trestu naordinovat samotku. Až Standinga s jeho partou uklidíte do temnice, můžeme se po tom pokladu v klidu podívat.“

„A třeba i rozebrat věznici do poslední mrtě,“ přizvukoval mu Mistr Kuba.

Zmíněná patálie se seběhla před šesti lety. Smyšlený dynamit se celé roky neobjevil, ačkoli v areálu věznice prakticky nezůstal kámen na kameni. Ředitel Atherton přesto opouštěl úřad v přesvědčení, že by se tam nějaká ta zatrápená výbušnina mohla ještě najít. Mistr Kuba o tom ani v nejmenším nepochybuje a šéfuje bachařům dál. Zrovna včera se vláčel ze San Quentinu až do Folsomu, jen aby se to ze mě opět pokusil vymáčknout. Nedá si pokoj, dokud nebudu viset.

KAPITOLA TŘETÍ

Tenkrát jsem až do noci bádal nad tím, za co vlastně znova pykám. Usuzoval jsem, že mě některý ze zdejších špiclů z čehosi nařkl, a udělal si tak u šéfa oko.

Sám mistr Kuba se horlivostí div neztrhal, jen aby zásah
stihl nachystat, a Winwood mezitím nalomené otrlce vyhecoval. Celá noční směna výjimečně posílená denní službou tudíž stála v pozoru a vyčkávala, až udeří její hodina. Přesně ve dvě po půlnoci pak dozorci houfem vtrhli do určených cel a přistihli jejich obyvatele vypravené se vším všudy u dveří. Jednoznačně se tím potvrdily veškeré pohádky, které náš prolhaný poeta veliteli navykládal. Nastoupení zoufalci byli lapeni fakticky při činu. Co kdyby se tedy vážně spřáhli a obvinili Winwooda z provokace? Jenže v očích správní rady se pouze snažili zachránit si vlastní kůži. Z pohledu omilostňovací komise neměli k pravdě o nic blíž, poněvadž ani ne za čtvrt roku nato pan Cecil Winwood, rádobybásník a čachrář nejhrubšího zrna, od ní obdržel bezpodmínečnou milost.

Když člověk bručí v base, jak se říká v muklovské hantýrce, pocvičí se v myšlení. Roky za mřížemi vydrží, jen pokud se zbaví všech pozlátek a šidítek, která si tolik oblíbil. Prý že lež má krátké nohy. Zde se však názorně ukazuje, že s ní lze dojít vcelku daleko. Vrchní bachař, později zesnulý ředitel Atherton i všichni členové správní rady doteď bezvýhradně věří v existenci dynamitu, který se vyskytuje nanejvýš ve zběsilé obrazotvornosti báchorkáře a podrazáka Cecila Winwooda. Ten prevít si žije, kdežto mě, absolutně nejčistší duši ze všech, už za pár neděl odvedou na šibenici.

A teď vám povyprávím, jak čtyřicet zburcovaných desperátů vpadlo do mého temného zátiší. Dřímal jsem, když vtom se z chodby ozvalo vrznutí dveří. „Chudák,“ politoval jsem nově příchozího v duchu. Okamžitě jsem pochopil, že dostává pořádně zabrat. Slyšel jsem totiž dupot, mlaskavé rány, úpěnlivé výkřiky, nevybíravé kletby a šoupání nohou i těl. S každým nebožákem se zacházelo doslova jako s pytlem brambor.

Dozorci otevírali kobky a provinilce cpali, strkali nebo rovnou házeli dovnitř. Za nimi se valili další a hrubou silou zaháněli do tmy zmořené hříšníky, kteří zhřešili jedině touhou po svobodě.

Kdykoli na to zavzpomínám, jen se utvrdím v přesvědčení, že se vězeň musí upínat k myšlenkám, aby ustavičnému náporu zvěrstev za ty roky odolal. Já to dokázal. Osm let jsem se nedal zdeptat. Nehnuli se mnou, a proto mi za pomoci státní mašinerie hodí okolo krku provaz a umlčí mě tíhou vlastního těla. Vím, jak znalci posuzují, že si oběšenec zřícením do propadla skutečně zlámal vaz. Nikdo z nich se podobně jako Shakespearův poutník nevrátí a učené dobrozdání nepopře. My, kdo jsme si v lochu něco odkroutili, si však vybavíme opačné případy, jenže ututlané pět sáhů pod zemí.

Dost zvláštní věc, tohle věšení. Já ho sice neviděl, ale nechal jsem si průběh exekuce dopodrobna vylíčit od řady zasvěcených, abych věděl, s čím počítat. S pouty na rukou i na nohou, s oprátkou kolem krku a černou kápí na hlavě sletím o kus níž, až celou svou živou vahou napnu zadrhnutý provaz úplně nadoraz. Pak se ke mně pohrne jeden doktor za druhým, vystoupí na stoličku, přidrží si mě jako neposedné kyvadlo a s uchem přimáčknutým k hrudníku mi spočte údery ochabujícího srdce. Někdy felčaři počkají i dvacet minut, než se doberou posledního záchvěvu. Můžu vám zaručit, že takový viselec to má spočítané nanejvýš odborně.

Dovolím si od vyprávění ještě odbočit a položit milé společnosti pár otázek. Mám ostatně právo se ptát, jelikož tuhle proceduru už brzo sám podstoupím. Pokud odsouzenci srazí vaz smyčka správně uvázaná na provaze o délce přímo úměrné hmotnosti břemene, je ještě nutné ho spoutávat? Na odpověď bych marně čekal – a proč taky. Znám ji stejně dobře jako každý zvědavec, jenž kdy přihlížel lynči. Dovedu si tudíž v živých barvách představit oběť lapající po dechu a zaťatými pěstmi trhající ne zcela utaženou oprátkou.

Jedno bych od vás ale slyšet chtěl, velectění občané chovaní odjakživa v bavlnce stranou všech ukrutností. Čím to, že odsouzení dostávají černou kápi? A mějte prosím na paměti, že zanedlouho takhle zakuklený půjdu na smrt i já. Nevyptávám se proto jen tak zbůhdarma. Nebojí se náhodou vaši katani, vážení, podívat do tváře zděšené tím, jakou hrůzu na druhých páchají podle vašeho nařízení?

Uvědomte si laskavě, že vám uvedené dotazy nepokládám dvanáct set let před Kristovým narozením, ba ani po něm. Já, který letos propadnu hrdlem, se k vám, údajným Ježíšovým vyznavačům, neobracím za jeho časů, nýbrž v roce tisíc devět set třináct. Vaši pochopové mě totiž zakrátko vyvedou a přes hlavu mi hodí černý pytel, jelikož se děsí téhož utrpení, jemuž mě zaživa podrobují.

Nicméně zpět k dění v temnici. Jakmile v chodbě zaklaply dveře za posledním bachařem, všech čtyřicet zbitých a zdrcených desperátů začalo lamentovat. Jack, hřmotný námořník přezdívaný Pachole, si vyžádal ticho a postupně je vyvolával. Vězni se v plně obsazené korekci jeden po druhém hlásili, a tak si navzájem potvrdili, že mezi sebou nemají žádnou krysu.

Pouze mně úplně nedůvěřovali, poněvadž jsem nepatřil do party. Důkladně mě tedy vyzpovídali. Já mohl přiznat nanejvýš to, že sotva jsem ráno vylezl z kobky i z kazajky, putoval jsem z jakéhosi nevyzpytatelného důvodu skoro obratem zpátky. Naštěstí mě znali jako nenapravitelného paličáka, a proto mě vzali na milost.

Z jejich dohadování jsem se zanedlouho dozvěděl o plánovaném útěku. „Kdo to vyzvonil?“ pídili se pořád dokola. Po strůjci spiknutí se sháněli nadarmo, zato podezření na něj svalovali jednomyslně.

„Eště něco, hoši,“ zahlaholil nakonec Jack zvaný Pachole. „Ráno bude sekec mazec. Ten šmejd Winwood nám to teda pěkně zavařil. Načapali nás přímo na švestkách. Vezmou si celou skvadru hezky popořadě do parády. Na všecko přídou. Nemá cenu se vykrucovat. Tak až vás zmáčknou, kápněte prostě božskou, chlapi.“

Spolčení otrlci mu to v té nekřesťanské díře se rty nalepenými k mřížím svatosvatě odpřisáhli.

Moc si tím nepomohli. V devět se přihnali dosyta nakrmení a dorůžova vyspaní pohůnci, které si platí spořádaní občané tvořící základ státu. My zatím doslova sušili pysky. A že po nakládačce jednomu vyprahne. O takové natíračce, řečeno po muklovsku, nemáš ty, čtenáři, nejspíš ani vzdálenou představu. Jenže já ti ji nepřiblížím. Pouze ti prozradím, že spráskaní maníci tam za sedm hodin div neuschli.

Na devátou tedy dorazili strážní, byť v nijak hojném počtu. Víc ani nebylo třeba, protože si vzali do prádla vždycky pouze jednoho ptáčka. Vyzbrojili se na to sochory. S tímhle vercajkem každý ranec kostí a kůže lehce srovnali do latě. Postupně zmydlili všechny bez pardonu. Nevynechali ani mě. Přitom nás jen připravovali na výslech, který užuž chystali slouhové nahoře. Vlastnoručně nám předvedli, na co se můžeme těšit o pár pater výš.

Větší peklo než to, co následovalo, jsem v lochu asi nezažil. Zaručeně předčí i ten krátký proces, který mě vbrzku nemine.

Jako první šel do mučírny nezmar Bill Hora. Za dvě hodiny se vrátil, i když ne po svých, a přistál nosem na kamenné podlaze své kobky. Pak si podali Luigiho Polazza, čistokrevného Itala narozeného v San Francisku. Nesmlouvavý machr obecní poskoky hecoval a poškleboval se jim.

Bill Hora chvíli nabíral dech, než ze sebe vypravil kloudné slovo.

„Co ten dynamit?“ zasípal. „Víte někdo, kde je?“

Odpovědi se pochopitelně nedočkal, přestože právě kvůli tomu dostal tolik do těla.

Luigi Polazzo se sice objevil dřív, jenže o sobě skoro nevěděl a pouze blekotal. Snad ani nevnímal, že čekající parťáci vyzvídají, co a jak se z něj ti shora povolaní snažili vyrazit.

Ital musel v příštích osmačtyřiceti hodinách nahoru ještě dvakrát. Už se z toho nevzpamatoval a jenom dál blábolil. Ten chlap má naštěstí koňskou náturu, i když vypadá jako bulík. Přestěhoval se na magorku a tam si bude brebtat nejspíš ještě dlouho potom, co já prostým zhoupnutím na oprátce uniknu veškerým strastem kalifornského vězeňství.

Dopadení zoufalci po řadě mizeli a zase se vynořovali. Kvíleli pak do tmy jako pomatení. Zatímco jsem naslouchal, jak v nesnesitelných bolestech naplano melou pantem, matně jsem si vybavoval, že jsem už kdysi hluboko pod sebou takový nářek zaslechl. Posléze, jak vám povyprávím, jsem se rozpomněl, že jsem coby vojevůdce na starořímské galéře slyšel v podpalubí skučet galejníky připoutané řetězy k lavicím. Hleděl jsem na ně svrchu a plavil se do Alexandrie, odkud jsem hodlal své muže hrdě vést až k branám Jeruzaléma… Tenhle příběh si však
nechám na později. Zatím totiž…

KAPITOLA ČTVRTÁ

V temnici po odhalení plánů na útěk zavládl děs. Čekání nebralo konce a já ani na vteřinu nezapomínal, že i mně je souzeno odbýt si to, co ostatní. Užuž jsem viděl, jak procházím inkvizičním peklem a napůl bez sebe se hroutím na železné dveře mezi kamenné zdi své kobky.

Pak si pro mě přišli. Naložili mi jich nepočítaně a šupem, ne-li rovnou svinským krokem mě hnali k řediteli Athertonovi. Vyhlížel mě i s Mistrem Kubou a kohortou holomků vydržovaných na státní útraty. Jejich služeb ale protentokrát nevyužil.

„Posaď se u nás,“ vybídl mě a pokynul k bytelné sesli.

Já, ztýraný hladem a žízní, zmučený ubíjející samovazbou a ještě úmornější kazajkou, zdeptaný neúprosným osudem a neodbytnou předtuchou další trýzně, člověk, který z výšin katedry v idylickém univerzitním městečku klesl na úroveň roztřesené lidské trosky, jsem se zdráhal usadit.

Zato ředitel byl kus chlapa. Vmžiku mě popadl za ramena a plácnul se mnou na sedadlo, jako kdybych byl mokrý hadr.

„Tak ven s tím,“ houkl, než jsem se vůbec stačil z uvítání probrat. „Všechno to vysyp, Standingu, jinak si mě nežádej.“

„Já nevím, co se…“ vysoukal jsem ze sebe.

Víc jsem nestihl. Vyšetřovatel zasupěl a skočil po mně. Znovu se mnou praštil o sedadlo.

„Nehraj si se mnou, Standingu,“ zahrozil mi. „Koukej to vyklopit. Kams zašil ten dynamit?“

Zaprotestoval jsem: „Já o ničem…“

Opět mě drapl a znova mnou bacil o sedadlo.

Zažil jsem už ledasco, nicméně když se nad přetrpěnými strázněmi teď v klidu před smrtí zamýšlím, těžko si vybavím nějakou horší. Jakmile se ta solidní truhlářská práce do úpadu otloukaná mým tělem rozsypala, nahradila ji nová a tak pořád dokola v rytmu výslechu.

Zmoženého ředitele vystřídal Mistr Kuba a potom se mnou pro změnu mlátil dozorce Monohan. Do toho bez ustání zaznívalo: „Tak co bude s tím dynamitem?“ Jenže kde nic není, ani čert nebere. Já bych ďáblovi nakonec za hrst jeho třaskavého vynálezu i duši upsal, jen abych se měl k čemu přiznat.

Netuším, kolik židlí se pode mnou rozpadlo. Průběžně jsem ztrácel vědomí a ke konci už jsem si připadal jako ve zlém snu. Sotva jsem pak zpola po svých, zpola postrkem zalezl nanovo do kobky a trochu se ve tmě rozkoukal, objevil jsem nezvaného hosta. Neduživý ubožák by si umrněný trestík i lehce odkroutil, kdyby nepotřeboval pravidelnou dávku. Proto se dal naverbovat jako donašeč. Jen co jsem zjistil, jakou veš jsem vyfasoval, zahalekal jsem špehýrkou na celou chodbu:

„Máme návštěvu, panstvo! Zavítal k nám pan Ignatius Irvine! Tak bacha!“

Následná kanonáda by skolila i pořádného chlapáka, natož tohohle padavku. Krčil se pod zběsilou palbou výhrůžek a strachy bledl tak, že by se v něm povykující zoufalci nejspíš ani krve nedořezali.

Neměli před práskačem co tajit, a proto halasili zcela bez zábran. Hned na úvod se přece dohodli, že nebudou zatloukat. Jenže o žádném úkrytu nevěděli. S tou záhadou nehnuli, a tak se z nouze obraceli na mě. Zapřísahali mě, ať už to konečně vyklopím a ušetřím je zbytečného trápení. Já se jim mohl jedině dušovat, že vím stejně málo jako oni.

Než mě ten nevítaný spolunocležník na povel shora opustil, prozradil mi, nakolik se hra na schovávanou bere vážně. Prý že se na práci nikde ani nesáhne. Okamžitě jsem se o tu novinu podělil. Tisíce nedobrovolných dělníků údajně naprázdno sedí a do roboty nastoupí, teprve až se skrýš objeví.

Pátralo se tedy dál. Odsouzenci putovali nahoru jako na běžícím pásu. Dole pak hlásili, že už se ředitel a hlavní dozorce v roli vyšetřovatele vyměňují po dvou hodinách. Dopřávají si na střídačku dvacet přímo v improvizované rasovně.

Utrpení v temnici překračovalo únosnou míru. Věřte zasvěcenému – šibenice je oproti takovým bezmezným mukám hračka. Zakoušel jsem s nimi veškeré útrapy a navrch se užíral bezmocí. Už dva roky jsem patřil mezi nenapravitelné případy. Za tu dobu jsem se vůči strádání zatvrdil. A přece cizí neštěstí špatně snáším. Rázem se kolem mě projevovalo ve čtyřicetinásobném vydání. Sotva někdo zaúpěl žízní, ostatní se přidávali s lamentacemi a litaniemi jako pominutí.

Chápete? Až sem jsme došli s poctivostí. Ze shodné výpovědi celé party ředitel s vrchním bachařem vyvodil leda to, že se ji všichni do jednoho navrčeli jako básničku.

Ti nahoře se ocitli v obdobně nezáviděníhodné situaci jako my dole. Později jsem se dozvěděl, že telegraficky povolali správní radu a na pomoc si přizvali dvě roty domobranců.

Byla zima a ta umí zalézt za nehty i v takové Kalifornii. A my se v té ledárně přitom neměli ani čím přikrýt. A pište si, že vystydlý kámen zebe až do morku kostí, zvlášť těch potlučených. Ač skrznaskrz promrzlí, nouzí o svlažení jsme nestrádali. Nabručení bachaři natáhli do sklepení požární hadice a roztočili kohouty nadoraz. Potom do nás hodiny škodolibě prali tak, až jsme se ve vodě, kterou jsme nejdřív tolik přivolávali a pak zas neméně zatracovali, napolo ubití div netopili.

Dál vám tu kalvárii popisovat nehodlám. Omezím se pouze na konstatování, že zmíněná epizoda všechny otrlce bez výjimky poznamenala. Luigi Polazzo se dočista pomátl. Bill Hora sice nepřišel o rozum hned, ale za nějaký čas se na magorku stěhoval taky. Další je postupně následovali. Jiní s podlomeným zdravím skomírali na vězeňské úbytě. Plná čtvrtina z té nešťastné skvadry v příštích šesti letech zkapala.

Když jsem si pět roků na samotce v San Quentinu odbyl a pohnali mě před další porotu, narazil jsem na Jacka přezdívaného Pachole. Zpočátku jsem se venku na sluníčku rozkoukával jako čerstvě vyoraný krtek. Jen co jsem pak toho chudáka na dvoře káznice zpozoroval, lítostí se mi málem zastavilo srdce. Viděl jsem před sebou bělovlasého, bezzubého starce s vpadlým hrudníkem a křečovitým třesem v rukách. Stěží se belhal. Zamžoural na mě a zaslzel. I já totiž povážlivě sešel tak, že jsem připomínal zarostlého kostlivce. Nestát vedle mě dozorce, sám bych plácek zalitý světlem nejspíš ani nepřešel. Při vší bídě jsem se přesto s Jackem po očku pozdravil.

Dokázal si vydupat svoje i za katrem, a nebál se mě tedy navzdory všem předpisům oslovit, ačkoli sotva mluvil.

„Seš pašák, Standingu,“ zahuhlal. „Ani jsi neceknul.“

„Já neměl o ničem páru,“ zasípal jsem, co mi zarezlé hlasivky stačily. „Podle mě to s tím dynamitem byla fáma.“

„To se ví,“ přitakal s dětinským zaujetím. „Ani muk. Nepovol. Seš kabrňák. Všechna čest, Standingu. Zobák držet umíš.“

Nato mi zmizel z očí a už jsem ho víckrát neviděl. Na vlastní uši jsem se však přesvědčil, že tomu výmyslu nakonec taky uvěřil.

Před kompletně nastoupenou správní radou jsem stanul hned dvakrát. Zkoušeli to se mnou po dobrém i po zlém, až mě nakonec postavili před alternativu. Když jim skrýš prozradím, dostanu pro forma měsíc korekce a pak místo v naší knihovně. Pokud ale hodlám dál zatloukat, zavřou mě do temnice natrvalo. Jinými slovy budu mít doživotní trest zostřený samovazbou. Jenže Kalifornie přece dosáhla jisté civilizační úrovně a uvedený postup neuznává. Tak krutou výjimku by snad žádný moderní stát nepřipustil – tahle země ji však uplatnit neváhala, notabene už potřetí. Tudíž jsem se přiřadil k Jakeu Oppenheimerovi a Edu Morrellovi. Povyprávím vám o nich, poněvadž jsem s nimi léta v chládku hnil.

Napřed ještě drobné upřesnění. Zakrátko mě pověsí, i když ne kvůli tomu, že jsem zabil kolegu. Za to už jsem byl odsouzen na doživotí. Budu viset proto, že jsem údajně spáchal těžké ublížení na těle. Kázeňský postih v tomto případě nestačí, a musí tudíž ustoupit kárnému právu.

Rozbil jsem prý jednomu chlapovi nos do krve. Já z ní sice neviděl ani kapku, nicméně byl jsem usvědčen. Dotyčný se jmenoval Thurston a dělal v San Quentinu dozorce. Udělaný maník vážil skoro osmdesát kilo, kdežto já stěží polovic. Uhníval jsem potmě mezi čtyřmi zdmi už tak dlouho, že jsem se na vzduchu motal jako slepé kotě. Sotva jsem z korekce unikl, pocítil jsem na sobě jasné příznaky agorafobie.

Narazil jsem při tom na bachaře a ohnal se po něm pěstí. Skončím proto na šibenici. Jestliže člověk odsouzený k doživotnímu odnětí svobody vztáhne ruku na vězeňskou stráž, dopouští se podle kalifornského trestního řádu hrdelního zločinu. Okoralý habán jistě za půl hodiny o ničem nevěděl, zato mě oprátka nemine.

Jenže považte. Předpis se v mém případě uplatňuje ex post facto. Ve sbírce zákonů se totiž objevil až poté, co jsem spáchal vraždu a byl za ni potrestán. A právě v tom je zakopaný pes. Sedím na doživotí, a tudíž pod novou právní úpravu spadám. Útokem na ostrahu jsem si tak automaticky vykoledoval provaz. Daná norma tu očividně působí se zpětnou účinností, a tedy odporuje ústavě.

Co by se o takovou vymoženost páni v talárech starali, když si paličáka Standinga zamanou sprovodit ze světa? Vždyť jeho oběšením ani nezavedou žádný precedens. Už loni, jak každý čtenář novin ví, takhle odsoudili Jakea Oppenheimera. Vypustil duši přímo tady u nás ve Folsomu, a přitom na zdejší ostrahu ani nesáhl. Pouze krájel chleba a nedopatřením řízl spoluvězně.

Paragrafy se s lidskými osudy proplétají všelijak. Tyhle řádky ze sebe potím v těžkém žaláři. Nejenže jsem po Jakeovi zdědil kobku, ale brzy odejdu stejnou cestou jako on.

Předesílal jsem, že toho mám hodně na srdci, a tak radši honem navážu, abych neztratil nit. Správní rada mi tenkrát dala na vybranou: buď odhalím vybájený úkryt a nebudu už nikdy muset do robotárny, nebo se můžu dále stavět na zadní, a shniju na samotce.

Dali mi kazajku a čtyřiadvacet hodin na rozmyšlenou. Potom mě zase vyvedli nahoru. Já však dole ve tmě nic nevydumal. Schovávačku bych vyčarovat nedokázal, ani kdybych stokrát chtěl. Vedl jsem si proto svou a byl ocejchován jako lhář. Prý jsem těžký případ, nebezpečný živel a morální zmetek k tomu. Takový kázus tu ještě neměli. Dlouho mi nemohli přijít na jméno, až mě poslali zpátky a zavřeli mě do ajnclíku číslo jedna. Jake Oppenheimer seděl na dvanáctce, už deset let. Ed Morrell dřepěl na pětce teprve rok. Odkroutil si tedy zatím padesátinu své palety, zatímco Jake vyfasoval doživotí. Stejně jako já. Předpokládal jsem tudíž, že si tu budeme nějakou dobu pěkně ve třech basovat. Nicméně do šesti let z našeho tria nezůstal ani jeden. Chudák Jake putoval na šibenici a Ed coby hlavní pomocník sanquentinského vedení rovnou domů. A já tady ve Folsomu očekávám den, který mi soudce Morgan s veškerou péčí stanovil jako úmrtní datum.

Ať si trhne nohou. Ze mě duši nějakou tkaničkou nevyrazí. Matičku zemi jen tak neopustím. Budu se jí mermomocí držet, pán jako kmán, na výsluní i ve stínu.

KAPITOLA PÁTÁ

Na samotce bývalo zpočátku velmi smutno a čas se vlekl. Hodiny se daly měřit výlučně podle výměny stráží nebo na základě střídání dne a noci. Rozednívalo se pranepatrně, ale pořád lepší než tma jako v pytli. Světlo z vnějšího a podstatně veselejšího světa do korekční cely prosakovalo jen po kapičkách.

Ucouraný čúreček by ke čtení nestačil, ani kdyby tu nakrásně bylo co číst. Nezbývalo než ležet a dokola bádat. Dostal jsem doživotí, a dokázal si proto spočítat, že pokud náhodou holýma rukama nevykouzlím bednu dynamitu, plesnivá kobka je můj hrob.

Lehával jsem na uváleném, poloshnilém slamníku a přikrýval se utahanou, zaneřáděnou houní. Židle ani stolek tady nebyly, jen umolousaný pelech. Já toho beztak nikdy moc nenaspal a radši jsem zaměstnával mozek. V téhle díře se člověk sám sobě zprotiví, jenže utéct před sebou může výhradně do snů. Léta jsem se omezoval na slabých pět hodinek spánku denně. Teď jsem naopak systematicky zvyšoval dávky. Postupně jsem dospěl k deseti, potom ke dvanácti a posléze čtrnácti až patnácti hodinám ze čtyřiadvaceti možných. Dál jsem nepostoupil, pročež jsem se po zbytek doby opět uchyloval do hájemství duševních pochodů. Při své výkonnosti jsem mohl lehce sklouznout za hranici zdravého rozumu.

Vymýšlel jsem nejprve různé způsoby, jak čas ubít. Donekonečna jsem násobil čísla a sypal z rukávu závratné geometrické posloupnosti. S kvadraturou kruhu jsem koketoval tak, až jsem si s ní málem začal tykat. Naštěstí jsem si záhy uvědomil, že zacházím příliš daleko, a pustil milou hříčku k vodě. Loučil jsem se s ní namouduši těžko. Vítanější kratochvíli abych pohledal.

Zpaměti jsem si pak rozestavoval figurky na šachovnici a poslepu jimi tahal. Sotva jsem se ale dopracoval na velmistra, ztratil jsem o samožerné hrátky zájem. Nedokázal jsem totiž být sám sobě rovnocenným soupeřem. Marně jsem se snažil rozdvojit a vyprovokovat obě polovičky k rivalitě. Okolnosti mě nutily setrvávat u sólové partie, v níž jsem předem znal taktiku bílého i černého.

Úmorné bezčasí mi zpříjemňovaly i obyčejné mouchy, které do kobky sem tam zabloudily spolu s bledničkovým sluníčkem. Hravost nezapřely. A tak jsem třeba zalehl a na zdi kousek od podlahy vytyčil linii. Nad ní jsem jim dopřával volnost, zato dole jsem po nich chňapal, i když velmi opatrně. Demarkační čáru rychle odhadly a po libosti si do vymezeného prostoru sedaly. Taková bzučivka se klidně nechávala chytat i hodinu. Jakmile se dosyta vyřádila, odlétla si vydechnout o kousek výš.

Zabydlelo se jich u mě asi deset. Pouze jediná novému sportu neholdovala a odmítala se zapojit. Jen co fintu prokoukla,
už se mi pod ruku neodvážila. Ustavičně si bručela a s ostatními
se nedružila. Vyjádřeno po muklovsku, byla furt podebraná. Kondici měla dobrou, to se jí musí nechat, jenže se zatvrdila.

Znal jsem ty mršky možná líp než svoje boty. Žasl jsem, nakolik se různí. Každá vydala za unikát. Odlišovala se vzrůstem, zabarvením, výdrží, tempem a stylem letu i hry. Každá dovedla jinak kličkovat a klidit se, krátce i zeširoka kroužit, uhýbat větším či menším obloukem, manévrovat na hrací ploše nebo rovnou klamat tělem. Lišily se nejen obratností, nýbrž i letorou.

Rozpoznal jsem mezi nimi nejisté i netečné povahy. Jedna nedomrlá chudinka se mi tam co chvíli rozbzikala. Trojčila kvůli mojí nebo cizí maličkosti. Zažili jste někdy, jak hříbě, případně tele samou bujností poskakuje na pastvě, div se nezchvátí? Když jiná muška – nejnáruživější hazardérka ze všech – několikrát za sebou škrtla o zakázané pásmo a pokaždé unikla mému jemnému hmatu, slavila vítězství. Proháněla se mi těsně okolo hlavy jako letecká akrobatka, jen aby dokázala, že má nade mnou vrch.

I u druhých už jsem dokázal vytušit soutěživé rozpoložení. Uhadoval jsem ho z řady náznaků, jimiž vás tu nehodlám zatěžovat. V hloubi duše jsem si však díky odpozorované škále na úvod samovazby o dost ulehčil. Trochu se vám přesto pochlubit musím. Nejraději vzpomínám, jak mi ta věčně nabručená, umanutá potvůrka ve slabé chvilce padla přímo do rány. Potom se na mě dobrou hodinu mračila víc než kdy jindy.

Nekonečné hodiny se ale daly stěží prohnípat, natož utlouct s nějakou havětí, byť sebečipernější. Hmyzí chamradi se člověk brzy nabaží, zvlášť když si navykne myslet hlavou a nemíní ji za žádnou cenu šetřit. Já vždycky žil kulturou a vědou, jenže teď jsem z intelektuálních výšin klesal do bahna planého mudrování. Přitom ještě loni jsem letní dovolenou v kraji Asti zasvětil serióznímu bádání. Na vinicích jsem určoval obsah pentózy a metylpentózy ve sklizených i zpracovaných hroznech. Výzkum jsem tenkrát bezmála uzavřel. Jestlipak se někdo moje výsledky pokusil rozvinout, a pokud ano, kam až je dovedl?

Nyní jsem tedy živořil odtržený od veškeré reality. O tom, co se děje venku, jsem neměl nejmenší tušení. Pokrok se žene kupředu, a já bych si přece jen rád udržel přehled. Vždyť kolega Walters začal v praxi ověřovat moje teoretické podklady k hydrolýze kaseinu s využitím trypsinu, zatímco kolega Schleimer se mnou navázal obdobnou spolupráci při zjišťování fytosterolu ve směsích živočišných a rostlinných tuků. Dozajista v bádání pokračovali i beze mě, jenže k čemu dospěli? Z kůže bych vyletěl, když jsem si představil, o co všechno za neproniknutelnými zdmi věznice přicházím a o čem už nikdy neuslyším. Mohl jsem se pouze zahazovat s tou bzikavou
verbeží.

Něco jsem přesto slýchal. Od počátku jsem zblízka i zpovzdáli tu a tam postřehl tlumené klepání. Ozývalo se navzdory důraznému napomínání z chodby, leckdy tak vytrvale, že došlo na tvrdší postih. Bachaři podle všeho povolali dolů posily a společně provinilce strčili do kazajky.

Ťukání jsem si dokázal snadno vysvětlit. Stejně jako všichni v San Quentinu jsem totiž věděl, že v temnici momentálně sedí Ed Morrell a Jake Oppenheimer. Lehko jsem si tudíž spočítal, že se dorozumívají morseovkou – a někdy to odskáčou.

Zato jejich šifru jsem podcenil. Předpokládal jsem, že daný oříšek rozlousknu jako nic, a málem jsem si na něm vylámal zuby. Nakonec jsem se k jádru problému nějak prokousal. Nehledal jsem v něm sice bůhvíjakou složitost, tím spíš jsem se ale jejich prostinkou metodou nechal zmást. Triviálnější postup už uplatnit nemohli. Zkomplikovali ho tím, že vzdálenost písmen, o která se v abecedě vzhledem k utajení posouvali, měnili nejen u každého rozhovoru, nýbrž i v jeho průběhu.

Napoprvé jsem se tedy dopočítal výchozího bodu a poskládal si otázku i odpověď, nicméně zakrátko jsem se v posunech ztratil. Přesto jsem si blahopřál.

„Hele – Ede – co – bys – teďka – dal – za – papírky – a – pytlík – tabáčku?“ nadhodil ten opodál.

Div jsem nezajásal. Dva parťáci zapředli v improvizované hatmatilce řeč. Napínal jsem uši a poblíž zaslechl druhého spiklence.

„Za – ždibec – čmuďáku – bych – si – odkroutil – třeba – i – dvacet – hodin – v – kazajce…“

Vtom ho uťal dozorce: „Přestaň, Morrelle!“

Z laického pohledu by se zdálo, že na chudáka odsouzeného k doživotní samovazbě si nějaký bachař s pouhým halekáním jen tak nepřijde. Ovšem může si na nebožáka došlápnout a izolaci mu ještě zostřit kazajkou, půstem, žízní nebo výpraskem.

Počkali tedy radši do večera, a když opět spustili, já zase tápal. Podle dohody klíč posunuli o jiný počet písmen, já však změněný počátek znovu vydedukoval. A jakmile se k němu za několik dní vrátili, bez váhání jsem do jejich rozmluvy vpadl.

„Servus,“ vyťukal jsem.

„Poklona,“ opáčil Ed a Jake se připojil: „Vítej mezi nás.“

Hned se zajímali, s kým mají tu čest. Vyzvídali, za co a na jak dlouho jsem samotku dostal. Jenže já nejdřív potřeboval zjistit, podle jakého klíče litery posouvají. Sotva jsem si postup ujasnil, zabral jsem se do hovoru. Ti dva si rovněž gratulovali: získali třetího do party, akorát si ho museli napřed doslova oťukat. Jak mi s odstupem času prozradili, zprvu se báli, abych je nepodtrhnul. Oppenheimer už se kdysi dal takhle nachytat a sedl na lep špiclovi nasazenému shora.

Překvapilo mě – a zároveň náramně potěšilo –, že se oběma už doneslo, jakou tu mám reputaci. Patřil jsem mezi nepolepšitelné a stal se vyhlášenou firmou i v Oppenheimerově hrobce.

Povyprávěl jsem jim o dění v horních patrech i venku. O plánovaném útěku, smyšleném dynamitu i básníkově podrazu se dozvídali teprve ode mě. Sem tam prý z bachařů něco vypadne, jenže už hezkých pár měsíců sem dolů neprosáklo ani ň. Momentálně se jim tady střídají samí zapšklí nelidové.

Pochopitelně nás celý den okřikovali, nicméně my neudrželi ruce v klidu. Teď už jsme na to byli tři a museli ze sebe naráz všechno vysypat. Jen to bylo kapku na dlouhé lokte, protože já zavedený způsob povídání zatím neměl tolik v malíku.

„Dneska má noční Placka,“ upozornil mě Ed. „Šichtu většinou prochrní, tak budem mít pré.“

Po pelechu jsme ani nevzdechli a pustili si prsty na špacír. Mohli jsme olíznout všech deset, že zakyslý kakabus má hromadu kil navíc a neustále klimbá. Kamenným klábosením jsme ho ale pořád z dřímoty vytrhovali a on nám pokaždé vynadal. Schytávali jsme to i od dalších dozorců až do rána. Zatepla naše móresy nahlásili výš a my za povyražení draze zaplatili. V devět na nás totiž hupsnul sám Mistr Kuba s několika poskoky a my si besídku čtyřiadvacet hodin odpykávali úplně nasucho v kazajce.

Zdejší necitové nám to spočítali i s úroky. Jenže čím surověji nám to klepání otloukali o hlavy, tím usilovněji jsme se otrká-
vali. Otužili jsme se a obrostli hroší kůží. Zatvrzele jsme se vybavovali, ačkoli jsme si to občas i odskákali. Naštěstí jsme se zase otřepali. Nejlíp jsme si povykládali v noci, a když jsme padli na ulejváckou směnu, namleli jsme toho až do aleluja.

V temnici nám dny a noci splývaly. Pospat jsme si mohli po libosti, kdežto pohovořit jen podle situace. Navzájem jsme si svěřili ledacos z vlastního života. Celé hodiny jsem spolu s Morrellem bez hlesu natahoval uši, zatímco Oppenheimer vpovzdáli zvolna vyťukával do zdi svou minulost. Do čtrnácti se školil mezi pouličními bandami na sanfranciské periferii a pak jako noční poslíček ve vykřičené čtvrti přičichl snad ke všem špatnostem světa. Tehdy se poprvé dostal do křížku se zákonem a přes všelijaké zlodějničky to přičiněním nespolehlivého komplice dopracoval až k několikanásobné vraždě přímo v tomhle lochu.

Vysloužil si přezdívku Tygr v rouše člověčím. Otituloval ho tak jeden pisálek, udělené vyznamenání však nositele o dost let přežije. Aspoň já u něj punc ryzího lidství i veškeré jeho znaky rozhodně vypozoroval. Projevoval bezvýhradnou solidaritu. Než aby shodil kamaráda, radši to slíznul za něj. Vynikal odvahou i houževnatostí. Dovedl se v zájmu druhých obětovat – i to bych mohl názorně doložit, ale nebudu odbočovat. Spravedlností byl úplně posedlý a právě v takovém pominutí smyslů zabíjel. Jinak soudnost nepostrádal. Uchoval si ji i za roky v kriminále a posledních deset let na samotce.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tulák po hvězdách.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.