NINETEEN EIGHTY-FOUR

First published in Great Britain

by Martin Secker & Warburg Ltd, London, 1949

Translation © Jan Kalandra, 2021

Cover art and illustrations © Jindřich Janíček, 2021

This edition © LEDA, spol. s r.o., 2021

ISBN 978-80-7335-647-7

Část první

1

Byl jasný, studený dubnový den, hodiny zrovna odbíjely třináctou. Winston Smith s bradou přitisknutou na hruď, aby se ochránil před lezavým větrem, urychleně vklouzl skleněnými dveřmi do areálu Domů vítězství, jenže ani tak nezabránil tomu, aby s ním dovnitř nevniklo mračno hrubého prachu.

Chodbou čpěl zápach vařeného zelí a starých hadrů. Na konci byl na zeď připnutý barevný plakát, větší, než by se do vnitřních prostor hodilo. Zachycoval obří obličej přes metr na šířku – tvář asi pětačtyřicetiletého muže s hustým černým knírem a ostrými, i když pohlednými rysy. Winston zamířil rovnou ke schodišti. Zkoušet přivolat výtah nemělo cenu. I v nejlepších dobách býval v provozu jen nárazově, momentálně se navíc přes den elektřina vypínala. Důvodem byla hospodářská kampaň v rámci příprav na Týden zášti. Jeho byt se nacházel až v sedmém patře a Winston, jemuž bylo devětatřicet a nad pravým kotníkem měl bércový vřed, k němu ztěžka supěl a cestou si musel několikrát odpočinout. V každém poschodí ze zdi naproti výtahu zíral tentýž plakát s obličejem v nadživotní velikosti. Byl vyvedený onou důmyslnou technikou, kdy oči na obraze pozorovatele neustále sledují, kamkoli se hne. VELKÝ BRATR TĚ VIDÍ, stálo pod ním.

Uvnitř bytu zrovna jakýsi medový hlas předčítal seznam údajů, které se podle všeho týkaly výroby surového železa. Vycházel z podlouhlé kovové desky podobné matnému zrcadlu, jež byla zasazena do stěny po pravé ruce. Winston otočil knoflíkem a hlas se ztišil, pořád mu nicméně bylo rozumět. Zařízení (jmenovalo se telemonitor) se dalo ztlumit, ale úplně vypnout nešlo. Pomenší a křehký muž, jehož útlost ještě umocňovaly modré montérky sloužící jako stranická uniforma, popošel k oknu. Vlasy měl nápadně světlé, tváře přirozeně červené a kůži zhrublou zrnitým mýdlem, tupými žiletkami a zimou, která právě skončila.

Svět venku dýchal i přes okenní sklo chladem. Dole na ulici zvedaly drobné spirálovité víry prach s cáry papíru, a přestože svítilo slunce a nebe bylo křiklavě modré, působilo všechno s výjimkou všudypřítomných plakátů zdánlivě bezbarvě. Ostře řezaná tvář s černým knírem shlížela na město z každé viditelné plochy v okolí. Jedna visela i na průčelí protějšího domu. Tmavé oči nad nápisem VELKÝ BRATR TĚ VIDÍ se zarývaly hluboko do Winstonových. Dole, v úrovni ulice, se ve větru trhaně třepotal další plakát s natrženým rohem. Střídavě odhaloval a zakrýval jediné slovo: ANGSOC. V dáli mezi střechami slídil vrtulník, na chviličku se jako vážka zavěsil do vzduchu, načež mohutným obloukem vystřelil pryč. Policejní hlídka, která lidem špicluje za okny. Z těch si ale nikdo nic nedělal. Na pozoru se člověk musel mít jen před Myšlenkovou stráží.

Hlas z telemonitoru za Winstonovými zády bez přestání omílal cosi o surovém železe a překračování plánu Deváté tříletky. Přístroj na stěně signál současně přijímal i vysílal. Uměl zachytit každý zvuk silnější než tichoučký šepot, a dokud se nájemník držel v zorném poli jeho kovové desky, byl navíc nejen slyšet, ale i vidět. Pochopitelně se nedalo nijak zjistit, jestli ho sledují právě teď. Dalo se jedině odhadovat, jak často nebo podle jakého klíče se Myšlenková stráž napojuje na ten který přijímač. Nešlo ani vyloučit, že nepřetržitě sleduje úplně všechny. Jednoznačně se však mohla na kohokoli napojit, kdykoli se jí zachtělo. Člověk musel žít – a ze zvyku, který se stal pudovou záležitostí, nakonec taky žil – s vědomím, že každý zvuk, který vydá, někdo slyší a každé jeho hnutí někdo vidí a zkoumá, tedy pokud zrovna není tma.

Winston se od telemonitoru nadále držel zády. Bylo to tak bezpečnější, byť dobře věděl, že i záda na jednoho leccos prozradí. Kilometr odtud se nad umouněnou městskou krajinou tyčila obří bílá budova Ministerstva pravdy. Jeho pracoviště. Tohle, blesklo mu s pocitem odporu hlavou, tohle je Londýn, hlavní město Aerodromu jedna, třetí nejlidnatější provincie v Oceánii. Pokusil se z paměti vydolovat dětskou vzpomínku, jež by mu prozradila, jestli to tady bývalo takové odjakživa. Nacházela se tu už tehdy tahle panorámata polorozbořených domů z devatenáctého století se zdmi podepřenými zčernalým trámovím, s okny zalátanými lepenkovými pláty a se střechami z vlnitého plechu, jejichž splašené zahradní zdi se boulí do všech stran? Nebo ty rozbombardované proluky, kde víří prach z cihel a kde ze sutin tu a tam vzejde podběl, či ona místa, kde kdysi bomby zanechaly větší kráter, v němž vyrašily zaneřáděné kolonie dřevěných chatrčí připomínajících kurníky? Nebylo to k ničemu, vzpomínky nepřicházely: z jeho dětství zbyla leda řada zářivých výjevů bez jednotného pozadí, povětšinou nesrozumitelných.

Ministerstvo pravdy – v novomluvu Pramin[1] – se pronikavě lišilo od všeho dalšího na dohled. Gigantická stavba ve tvaru pyramidy ze zářivě bílého betonu se terasu po terase vypínala do třísetmetrové výše. Z místa, kde Winston stál, se ještě jakžtakž dala přečíst trojice stranických hesel, vyvedená na bělostném průčelí uhlazeným kontrastním písmem:

VÁLKA JE MÍR

SVOBODA JE OTROCTVÍ

NEVĚDOMOST JE SÍLA

Šuškalo se, že Ministerstvo pravdy má tři tisíce místností nad zemí a stejný počet v podzemních prostorách. V Londýně stály už jenom tři další budovy podobného vzhledu a majestátu. Okolní architekturu zastiňovaly do té míry, že se ze střech Domů vítězství dalo dohlédnout na všechny zároveň. Sídlila v nich čtyři ministerstva, mezi něž byl rozdělen státní aparát Oceánie. Ministerstvo pravdy, do jehož gesce spadalo zpravodajství, zábava, školství a umění. Ministerstvo míru, které se zabývalo válkou. Ministerstvo lásky, jež v zemi udržovalo právo a pořádek. A Ministerstvo dostatku, které mělo na starost hospodářství. V novomluvu se jim říkalo Pramin, Mimin, Lamin a Domin.

Opravdovou hrůzu však budilo pouze Ministerstvo lásky. Jeho úřad neměl jediné okno. Winston v něm v životě nebyl a dosud se mu přiblížil nanejvýš na půl kilometru. Dovnitř se nedalo vstoupit jinak než s oficiální propustkou, i tak ovšem musel návštěvník nejprve prokličkovat bludištěm propleteného ostnatého drátu, ocelových dveří a skrytých kulometných hnízd. Dokonce ještě i na ulicích směřujících k jeho vnější obranné linii se potulovaly gorily v černých uniformách, ozbrojené oboustrannými obušky.

Winston se svižně obrátil. Nasadil výraz vyrovnaného optimismu, který bylo záhodno projevit vždy, když se člověk natočil k telemonitoru, a přešel pokojem do skromné kuchyňky. Když v tuto denní dobu odešel z ministerstva, uvědomoval si, že tím obětuje oběd v závodní jídelně, ačkoli doma k jídlu nemá nic jiného než skývu žitného chleba, kterou si musí schovat k zítřejší snídani. Z police zvedl láhev bezbarvé tekutiny s bílým štítkem a nápisem GIN VÍTĚZSTVÍ. Vycházel z ní odporný olejnatý zápach připomínající čínskou pálenku. Nalil si skoro celý hrnek, přichystal se na šok a obrátil ho do sebe jako kapky proti kašli.

Rázem zrudl a z očí mu vytryskly slzy. Průzračný dryák leptal patro jako kyselina dusičná, a když ho člověk pozřel, bylo mu, jako by ho do zátylku praštili pendrekem. Za chviličku však pálení v břiše odeznělo a svět se Winstonovi najednou zdál o něco radostnější. Z pomačkaného balíčku s nápisem CIGARETY
VÍTĚZSTVÍ vytáhl jednu cigaretu a neprozřetelně ji přidržel směrem k podlaze, takže se tabák okamžitě vysypal. Další už uchopil šikovněji. Vrátil se s ní do obýváku a posadil se ke stolku nalevo od telemonitoru. Ze zásuvky vyndal stojánek s perem, lahvičku inkoustu a tlustý sešit formátu A4 s bordó hřbetem a mramorovanými deskami.

Telemonitor v pokoji byl kupodivu umístěný nestandardně. Místo aby ho jako obvykle připevnili na kratší zeď, odkud by s přehledem obsáhl celou místnost, byl zapuštěný do podélné stěny naproti oknu. Stranou od něj se nacházel mělký výklenek, kde teď Winston seděl a který měl asi původně sloužit jako prostor pro regály. Když se do něj vmáčkl a ohlídal si, aby z něj nevyčníval, dokázal – přinejmenším pokud šlo o obraz – z dosahu přístroje uniknout. Pochopitelně ho bylo i nadále slyšet, ale dokud se nepohnul, byl neviditelný. I toto nezvyklé uspořádání místnosti ho koneckonců ponouklo k tomu, co se teď chystal udělat.

Napomohl tomu ovšem i sešit, který před ním ležel. Byl neobyčejně krásný. Vynikal hladkým papírem krémové barvy, vlivem stáří sice už poněkud zažloutlým, zato v kvalitě, jaká už dobrých čtyřicet let nebyla k mání. Winston tušil, že bude patrně ještě o dost starší. Objevil ho ve výloze omšelého vetešnického krámku v jedné chudinské čtvrti (kde přesně to bylo, to už se mu vykouřilo z paměti) a v tu chvíli ho zachvátila nezvladatelná touha onu nádheru vlastnit. Straníci do obyčejných obchodů (říkalo se tomu „působení na volném trhu“) chodit neměli, ale toto pravidlo se zase tak striktně nedodržovalo, protože existovalo množství předmětů, například tkaničky do bot či žiletky, které by člověk jinde nesehnal. Chvatně se tedy rozhlédl po obou stranách ulice, vklouzl do krámku a sešit si za dva dolary padesát koupil. Nesledoval tím žádný konkrétní záměr, prostě si ho jen tenkrát v aktovce provinile odnesl domů. Třebaže byly jeho stránky zatím úplně neposkvrněné, už jeho vlastnictví mohlo Winstona kompromitovat.

Teď se však do něj chystal začít psát deník. Nebylo na tom nic nezákonného (nic vlastně nebylo nezákonné, zákony neexistovaly), ale kdyby se na jeho úmysl přišlo, dalo se se spolehlivou dávkou jistoty předpokládat, že by vyfasoval oprátku, nebo přinejmenším pětadvacet roků v kárném táboře. Winston z hrotu pera odsál usazeniny a vrátil ho do stojánku. Tak zastaralé psací náčiní se už nepoužívalo málem ani při podepisování, jenže on si ho stejně obstaral, kradmo a trochu krkolomně, veden představou, že si ten nádherný krémový papír zaslouží pocítit opravdový hrot, místo aby se do něj rylo propiskou. Psát rukou navíc nebyl zvyklý. Až na občasné stručné poznámky se všechno běžně diktovalo do psadla, které ke svému záměru pochopitelně využít nemohl. Namočil pero do kalamáře – a znejistěl. Zamrazilo ho. Jakmile se hrot dotkne papíru, bude rozhodnuto. Drobným, neohrabaným rukopisem stránku nadepsal:

4. dubna 1984.

Odvrátil se. Zaplavil ho pocit naprosté bezmoci. Především neměl sebemenší jistotu, že je opravdu rok 1984. Nějak tak to ale být muselo, protože celkem jistě věděl, že je mu devětatřicet, a žil v přesvědčení, že se narodil v roce 1944 nebo 1945. Jenže stanovit datum aspoň na rok či dva přesně bylo v současnosti už neproveditelné.

A pro koho – začalo mu najednou vrtat hlavou –, pro koho ten deník vlastně píše? Pro budoucnost, pro generace, které teprve přijdou. Na okamžik v myšlenkách setrval nad oním pochybným datem na stránce, než s cuknutím dospěl k výrazu z novomluvu: stereomyšlení. Poprvé plně pochopil dosah toho, co tu podniká. Jak chce u všech všudy oslovit budoucnost? Vždyť je to už ze samé podstaty nemožné! Budoucnost se bude jednou buď podobat přítomnosti, a v tom případě ho odmítne vyslechnout, anebo se vyvine úplně jinak, a pak tu řeší nesmyslné dilema.

Chvíli zůstal zmateně civět na papír. Telemonitor mezitím nasadil řízný vojenský marš. Bylo s podivem, že Winstona rázem opustila nejen schopnost formulovat slovy, co cítí, ale že snad ještě ke všemu zapomněl, co vlastně chtěl původně sdělit. Celé týdny se na tento okamžik připravoval, nikdy mu však nepřišlo na mysl, že bude muset vynaložit i něco jiného než odvahu. Vlastní psaní zvládne přece hravě. Postačí jen svěřit papíru nekonečný, nikdy neutuchající monolog, který se mu celé roky honil hlavou. Jenže teď i tento vnitřní proud slov utichl. Nadto ho začal nesnesitelně svědit bércový vřed. Neodvážil se poškrábat, protože se mu vždycky okamžitě zanítil. Vteřiny utíkaly. Nevnímal nic než prázdnotu stránky před sebou, svědění kůže nad kotníkem, řev hudby a přiopilost způsobenou vypitým ginem.

A znenadání začal v návalu paniky psát, aniž si pořádně uvědomoval, co čmárá. Muňky jeho dětského písma pršely na stránku tu výš, tu níž, a cestou z nich opadávala nejdřív velká písmena, pak čárky a nakonec i tečky:

4. dubna 1984. Včera večer kino. Samé válečné bijáky. Jeden fakt dobrý, o lodi plné uprchlíků někde ve Středomoří, kterou bombardují. Diváci se skvěle bavili u záběrů na jednoho parádního tlusťocha, co se snažil uplavat, za ním vrtulník, nejdřív bylo vidět, jak sebou ten buřt plácá jako kosatka, pak záběr na hledí kulometu z vrtulníku, a potom už byl jak řešeto a moře okolo něj zrůžovělo. z fleku šel ke dnu, jako by těmi průstřely nasákl vodu, diváci smíchem vykřikovali, když se potopil. pak ještě ukazovali záchranný člun plný dětí a nad ním vrtulník. byla tam ženská ve středních letech možná židovka seděla vzpřímeně na přídi v náručí s klučinou asi tak tříletým. kluk ječel hrůzou a choulil se jí hlavou na prsa jako by se do nich snažil zavrtat a ta ženská ho objímala a utěšovala i když byla sama modrá hrůzou a pořád ho co nejvíc zakrývala jako kdyby si myslela že ho její ruce před kulkama ochrání. potom mezi ně ten vrtulník shodil 20kilovou bombu šílený záblesk a z člunu byly třísky a pak úžasný záběr na dětskou ručičku jak letí letí letí do vzduchu to asi museli točit kamerou na čumáku vrtulníku a ze stranických sedadel bouřlivý potlesk pak ale dole v prolovský sekci najednou nějaká ženská spustila povyk a řvala že to nemaj ukazovat před děckama nene to nemaj ne přímo před nima až ji policajti vyvedli podle mě se jí nic nestalo dyť každýmu je fuk co prolové říkaj typická prolovská reakce oni nikdy –

Přestal – zčásti proto, že ho chytila křeč. Netušil, co ho přimělo vychrlit ze sebe tuhle slátaninu. Zvláštní bylo, že se mu přitom v mysli zhmotnila úplně jiná vzpomínka, a to natolik zřetelně, že už málem sebral odvahu a také ji zaznamenal. Došlo mu totiž, že právě tato událost ho přiměla k rozhodnutí, že si dnes o pauze odskočí domů a usedne k psaní deníku.

Stalo se to dopoledne na ministerstvu, tedy jestli lze o něčem tak mlhavém vůbec tvrdit, že se to stalo.

Táhlo na jedenáctou a ve Spisovém odboru, kde pracoval, se v rámci přípravy na Dvě minuty zášti vytahovaly židle od stolů a přeskupovaly se do vymezeného prostoru naproti velkému telemonitoru. Winston se zrovna usazoval někam doprostřed, když vtom do sálu nečekaně vstoupili dva lidé, které znal od vidění, ale dosud s nimi nepromluvil. S první z nich se často potkával na chodbách. Jménem tu dívku neznal, nicméně věděl, že
dělá v Odboru beletrie. Pravděpodobně – vzhledem k tomu,
že už ji párkrát zahlédl s rukama od oleje a s montážním klíčem – pracovala jako údržbářka u jednoho ze strojů na psaní románů. Byla to drze působící holka, asi tak sedmadvacet, s hustými vlasy, pihovatou tváří a hbitými pohyby. V pase měla kolem montérkové uniformy několikrát omotaný úzký šarlatový pás, symbol Antisexuálního hnutí mladých, a to tak natěsno, aby vynikla útlost jejích boků. Winstonovi se protivila hned od první chvíle. Jakpak by taky ne. Vadil mu odér hřišť na pozemní hokej a studených sprch a spolkových výletů a vůbec duch uvědomělé spořádanosti, který kolem sebe okázale šířila. Hnusily se mu téměř všechny ženské, ty mladé a krásné obzvlášť. Vždycky to byly právě ženy, a zejména mladé, kdo patřil k nejzarytějším stoupencům Strany, polykačům hesel a samozvaným špehům čmuchajícím po projevech nepravověrnosti. Tato konkrétní dívka v něm však vzbuzovala dojem, že je nebezpečnější než většina ostatních. Jednou, když kolem sebe procházeli chodbou, na něj letmo vrhla pohled, který se mu div nezavrtával do těla, tak-
že ho na okamžik polila strašidelná hrůza. Dokonce se vylekal, že čelí agentce Myšlenkové stráže. To sice prakticky vzato nebylo příliš pravděpodobné, přesto však nadále pociťoval zvláštní směsici znepokojení, obav i odporu, kdykoli se mihla poblíž.

Spolu s ní přišel muž jménem O’Brien, člen Vnitřní strany a držitel jisté natolik důležité a odtažité funkce, že se Winston mohl jedině domýšlet, co je vlastně její náplní. Když zaměstnanci v hloučku okolo židlí uviděli blížící se černou uniformu vnitrostraníka, ztichli. O’Brien byl rozložitý chlap s býčí šíjí a drsným, nelítostným obličejem, ve kterém se přesto zračily bystrost i vtip. Navzdory děsivému vzhledu zpravidla působil svým způsobem šarmantně. Vyznačoval se typickým gestem: vždycky si posunul brýle na nose tak, až to člověka odzbrojilo, protože to jakýmsi nepopsatelným způsobem působilo podivuhodně civilizovaně. Kdyby tak ještě někdo uvažoval, dost možná by mu v mysli vyvstala představa šlechtice z osmnáctého století, který společníkovi nabízí tabatěrku. Winston se s O’Brienem za nějakých deset let, co tu pracoval, potkal zhruba ve stejném počtu případů. Něco ho k tomu muži silně přitahovalo, a nebyla to jen fascinace daná rozporem mezi jeho kultivovaným vystupováním a tělesnou konstitucí pouličního rváče. Důvodem bylo mnohem spíš skryté přesvědčení – nebo možná ani ne tak přesvědčení jako pouhá naděje –, že pravověrnost toho funkcionáře není dokonalá. Neodolatelně to naznačovalo cosi v jeho výrazu tváře. I když to na druhou stranu nemusel být projev odpadlictví, spíš doklad obyčejné inteligence. Každopádně budil dojem, že by se s ním dalo mluvit, tedy kdyby se člověku nějak podařilo ošálit telemonitor a zůstat s ním o samotě. Winston nikdy nevyvinul nejmenší snahu si tu domněnku ověřit, ostatně ani neměl jak. O’Brien právě mrkl na hodinky, zjistil, že je pár vteřin před jedenáctou, a zjevně se rozhodl zůstat v sále Spisového odboru až do završení Dvou minut zášti. Usedl do téže řady jako Winston, ob jednu židli. Místo mezi nimi zaujala drobná popelavá blondýnka, kolegyně z vedlejší kóje. Tmavovlasá holka se usadila přímo za Winstona.

Vzápětí se na ně z velkého telemonitoru na stěně sálu vyvalila škaredá, skřípavá řeč, která jako by vycházela ze soukolí obludného nepromazaného stroje. Člověku se z toho zvuku zatínaly zuby a ježily chlupy na zátylku. Čas zášti právě nastal.

Jako obvykle se na obrazovce objevila tvář Emmanuela Goldsteina, Nepřítele lidu. V osazenstvu to zasyčelo. Blondýnka strachy i odporem zapištěla. Goldstein byl odpadlík a vyvrhel, který kdysi dávno (jak dávno, to si už nikdo pořádně nepamatoval) náležel k čelným představitelům Strany – téměř na úrovni Velkého bratra –, jenže pak se zapojil do kontrarevoluční činnosti a byl odsouzen k trestu smrti, za nevyjasněných okolností však uprchl a slehla se po něm zem. Program Dvou minut zášti se sice každý den obměňoval, ale nikdy ne natolik, aby Goldstein přišel o hlavní roli. Zosobňoval prapůvodního zrádce, jenž jako první pošpinil čistotu Strany. Všechny následné zločiny proti Straně, veškeré zrady, sabotáže, hereze i úchylky vyvstávaly z jeho učení. Někde – neznámo kde – byl stále naživu a osnoval spiknutí, patrně za mořem, pod ochranou cizích chlebodárců, nebo snad dokonce (jak se aspoň čas od času proslýchalo) v úkrytu přímo na půdě Oceánie.

Winstonovi se sevřelo hrdlo. Na Goldsteinův obličej nedokázal pohlédnout bez tíživé směsice dojmů. Na tu štíhlou židovskou tvář se střapatou aureolou bílých vlasů a upravenou bradkou – chytrou, a přece jaksi od přírody odpornou, se známkami senilní tuposti prýštící z dlouhého úzkého nosu, na jehož konci seděly brýle. Připomínala mu tvář ovce, i ten hlas koneckonců působil ubečeně. Jako obvykle dštil síru na stranické doktríny: natolik přepjatě a zvráceně, že by to prokouklo i dítě, a přesto dostatečně věrohodně, aby z toho člověka jímala hrůza, že mu ostatní, méně uvážliví posluchači naletí. Proklínal Velkého bratra, kritizoval diktaturu Strany, žádal okamžité uzavření míru s Eurasií, hlásal svobodu slova, svobodu tisku, svobodu shromažďování, svobodu myšlení, zaníceně vykřikoval, že Revoluce byla zrazena – a to vše vodopádem rozkošatělých slov představujícím neklamnou parodii běžného vystupování stranických řečníků a obsahujícím i výrazy z novomluvu, vlastně víc téhle slovní zásoby, než jakou by kdy straník v běžném životě použil. A aby někdo náhodou netápal ohledně toho, jakou realitu Goldsteinovy reakční žvásty vylíčí, pochodovaly za jeho hlavou na telemonitoru po celou dobu nekonečné zástupy eurasijských vojsk – řada za řadou jednolitých mužů s bezvýrazným asijským obličejem pokaždé vyplula na povrch obrazovky, odmašírovala za rám a náhradou za ni se ihned objevila další, navlas stejná – a tupý, rytmický dusot jejich bagančat Goldsteinovo bečení podkresloval.

Nenávist neúřadovala ještě ani třicet vteřin, a z poloviny shromážděných už sálaly nezřízené projevy zloby. Samolibý skopový obličej na obrazovce i hrozivá síla eurasijských pluků za ním trýznily diváky víc, než dokázali snést – nehledě na to, že už jen pohled, i samotné pomyšlení na toho zrádce vyvolávaly hněv i strach zcela mimovolně. Goldstein byl vytrvalejším předmětem zášti než Eurasie či Sinasie, protože když Oceánie s jednou z těchto mocností válčila, s druhou zpravidla uzavřela příměří. Zvláštní však bylo, že byť Goldsteina všichni nesnášeli a pohrdali jím, byť se jeho pomýlené teorie na pódiích i v telemonitorech, na stránkách novin i knih den co den tisíckrát vyvracely a rozmetávaly, byť se posměšně prezentovaly zrakům veřejnosti jako snůška trapných blábolů – přes to všechno jeho vliv zjevně neoslaboval. Ustavičně se vynořovali noví a noví naivkové čekající, až je ten ničema svede na scestí. Neminul den, kdy by Myšlenková stráž neodhalila špiony či sabotéry slepě plnící jeho rozkazy. Byl velitelem ohromné stínové armády, podzemní sítě spiklenců oddaných myšlence svržení Státu – údajně si přezdívali Bratrstvo. Šeptem se zároveň šířily zkazky o hrozivém soupisu kacířských bludů, jejž Goldstein sestavil a který v podobě svazku občas tajně koloval. Jméno neměl. Pokud se o něm lidé vůbec odvážili promluvit, poukazovali prostě na knihu. K takovým zvěstem se však dostávali jen pokoutně. Ani Bratrstvo, ani kniha nepatřily k tématům, na která by běžný straník zaváděl řeč, pokud se tomu mohl vyhnout.

Ve druhé minutě se zášť přetavila v šílenství. Osazenstvo vyskakovalo ze židlí a zplna hrdla řvalo, aby ten nesnesitelný bekot z telemonitoru přehlušilo. Tvář blondýnky vedle Winstona zrůžověla a ústa jí lapala po dechu jako rybě na suchu. Zbrunátněl dokonce i O’Brienův masitý obličej. Vnitrostraník seděl na židli jako podle pravítka a mohutný hrudník se mu dmul a zachví-
val, jako by čelil náporu přílivové vlny. Tmavovlasá holka za Winstonem začala vykřikovat: „Ty hajzle! Ty hajzle! Ty hajzle!“, načež popadla těžký Slovník novomluvu a mrštila jím po telemonitoru. Trefil Goldsteina do nosu a odrazil se zpátky do sálu, ovšem hlas z obrazovky si nezadržitelně vedl svou. Winston se v návalu příčetnosti přistihl, že pořvává s ostatními a holení zuřivě buší do příčky své židle. Na Dvou minutách zášti nebyla úděsná skutečnost, že se jich člověk musel povinně účastnit, nýbrž zjištění, že se do nich nedá nezapojit. Do třiceti vteřin bylo sebesnaživější předstírání zápalu nadbytečné. Celou skupinu do té doby zelektrizovala odporná extáze strachu a pomstychtivosti, touhy zabíjet, mučit, mlátit nepřátele palicí do hlavy – a pod tím tlakem se pak z člověka chtě nechtě stával řvoucí pomatenec se zkřivenou tváří. A přesto onen hněv, který v dané chvíli každého přemohl, představoval abstraktní, nezacílenou emoci, jež se jako plamen letlampy mohla přesměrovat z jednoho terče na druhý. Winstonova nenávist tak chvílemi vůbec nemířila na Goldsteina, ale naopak na Velkého bratra, na Stranu a na Myšlenkovou stráž, a jeho srdce se v takových okamžicích vydávalo za oním osamělým, vysmívaným odpadlíkem na obrazovce, jediným strážcem pravdy a příčetnosti ve světě prostoupeném lží. V dalším okamžiku byl však už zase zajedno s celým shromážděním a jako pravda se mu jevilo vše, co se o Goldsteinovi vykládalo. Tehdy se jeho tajné opovrhování Velkým bratrem měnilo ve velebení a Winston nabýval dojmu, že se před ním Velký bratr tyčí jako nepřemožitelný, nebojácný ochránce, jako skalisko odolávající postupu asijských hord, zatímco Goldstein se nehledě na své odloučení i na nejasnosti obestírající samotnou jeho existenci jevil jako zavilý zaklínač, schopný čistě silou svého hlasu rozbořit základy civilizace.

Tu a tam se dokonce dala zášť tím či oním směrem přepnout vědomě. Winstonovi se najednou s touž hrubou silou, s níž se člověk uprostřed zlého snu odvrátí od polštáře, podařilo nenávist z tváře na obrazovce přesměrovat na tu holku v řadě za ním. Hlavou se mu honily nádherně barvité přeludy. Ubíjel ji gumovým pendrekem. Nahou ji přivazoval ke kůlu a tak jako svatému Šebestiánovi jí tělo zasypával šípy. Znásilnil ji a v okamžiku vyvrcholení jí podřízl krk. Navíc si přitom lépe než kdy předtím uvědomoval, proč ji vlastně tolik nesnáší. Nesnáší ji, protože je mladá, krásná a asexuální, protože se s ní touží vyspat, ale zároveň ví, že se mu to nikdy nepodaří, poněvadž kolem jejího rozkošně poddajného pasu, který člověka přímo vyzývá, aby ho objal, se vine jen ten ohyzdný šarlatový pás, křiklavý symbol cudnosti.

Dvě minuty zášti vrcholily. Goldsteinův hlas se přetavil v nepokryté bečení a na obrazovce místo jeho tváře na okamžik probleskla hlava ovce. Nato se ovčí hlava rozplynula v ohromné siluetě eurasijského vojáka, jenž jako by se k obecenstvu hrozivě přibližoval a pálil na ně burácejícím samopalem, až nakonec zdánlivě vyskočil z obrazovky do sálu, takže pár diváků v první řadě vystrašeně ucuklo. V tutéž chvíli se však s hlubokou úlevou všech přítomných nepřátelská postava proměnila v tvář Velkého bratra s černými vlasy a černým knírem, překypující silou a klidem, v tvář tak obrovskou, že vyplnila téměř celý obraz.
Nikdo nevnímal, co Velký bratr říká. Bylo to jen několik povzbudivých slůvek, jaká se pronášejí vprostřed bitevní vřavy a jimž nebývá rozumět, a přece už sama skutečnost, že zazní, navrací přítomným víru. Pak se jeho tvář začala opět vytrácet a její místo na obrazovce zaujala velká tučná tiskací písmena tvořící trojici stranických hesel:

VÁLKA JE MÍR

SVOBODA JE OTROCTVÍ

NEVĚDOMOST JE SÍLA

Nicméně tvář Velkého bratra jako by na ní ještě pár vteřin zůstávala. Jako by stopa, kterou zanechala v očích přihlížejících, byla natolik živá, že ještě nebyla s to pominout. Blondýnka se vrhla na opěradlo židle před sebou a s rozechvělým zamumláním, které znělo jako „Můj spasiteli!“, rozpřáhla k telemonitoru náruč. Pak zabořila hlavu do dlaní a bylo zřejmé, že odříkává modlitbu.

Ve stejný okamžik propukli všichni přítomní v hluboké, pomalé, rytmické skandování „Vel-ký – bratr! … Vel-ký – bratr!“ opakované pořád dokola a pozvolna, se slyšitelnými prodlevami mezi slabikami slova „Velký“ a mezi ním a slovem „bratr“, v polohlasné, prapodivně divošské vzývání, v jehož pozadí jako by znělo podupávání bosých nohou a dunění tamtamů. Setrvali tak snad třicet vteřin. V okamžicích nezvladatelných emocí se tento pokřik ozýval často. Dílem představoval jakousi ódu na moudrost a majestát Velkého bratra, ještě výrazněji z něj však sálala určitá autohypnóza, cílené utápění vlastního vědomí v rytmizovaném zvukovém projevu. Winstonovi naskočila husí kůže. Při Dvou minutách zášti se do skupinového deliria nedokázal nezapojit, toto nelidské skandování „Vel-ký – bratr! … Vel-ký – bratr!“ mu přesto pokaždé nahánělo hrůzu. Ovšemže se k němu přidal, jinak to nešlo. Předstírat, že něco cítí, neprozradit se výrazem tváře, dělat to, co dělají ostatní, to byla pudová reakce. Přesto se nevyhnul několikavteřinové proluce, kdy by z jeho očí mohl někdo zradu vyčíst. A přesně tehdy se stala ta významná událost – tedy jestli se skutečně stala.

Koutkem oka zachytil O’Brienův pohled. Funkcionář už v tu chvíli stál. Prve si sundal brýle, teď si je na nose zase typicky rovnal. V onom zlomku vteřiny se oba střetli pohledem a Winston věděl – ano, věděl! –, že se O’Brienovi honí hlavou totéž co jemu. Výraz neklamného srozumění. Bylo to, jako kdyby se oběma otevřela mysl a její obsah s přispěním zraku proudil od jednoho k druhému. „Jsem s tebou,“ ujišťoval ho podle všeho vnitrostraník. „Přesně vím, jak se cítíš. Vím vše o tvém pohrdání, o tvé nenávisti, o tvém znechucení. Ale neboj, jsem na tvé straně!“ Zakrátko však ono sdělení pominulo a O’Brienova tvář byla opět stejně neproniknutelná jako obličeje všech přítomných.

Tím celá záležitost skončila a Winstona okamžitě přepadla nejistota, jestli se mu to jen nezdálo. Takové události ani nemívaly pokračování. Jediné, co se z nich dalo odnést, byla přiživená víra či snad jiskřička naděje, že se dá natrefit i na další nepřátele Strany. Třeba se ty zvěsti o ohromném podzemním spiknutí nakonec zakládají na pravdě – možná že Bratrstvo vážně existuje! Navzdory nekonečnému zatýkání, vyšetřování, všem těm přiznáním a popravám se nedalo s jistotou tvrdit, že je to zkrátka a dobře jenom mýtus. Někdy v něj Winston věřil, jindy zase ne. Vždyť nebyly po ruce žádné důkazy, jedině prchavé, zběžné pohledy znamenající všechno a nic – útržky odposlechnutých rozhovorů, nezřetelné čmáranice na stěnách záchodků, jednou dokonce i letmý pohyb ruky dvou chodců budící zdání, že se spiklenci zdraví smluveným gestem. Všechno se dalo pouze tušit, a dost možná si to celé vysnil. Vrátil se tedy do své kóje, aniž se na O’Briena odvážil znovu podívat. Pomalu ho ani nenapadlo, že by mohl na jejich chvilkové propojení nějak navázat. Bylo by to nepředstavitelně nebezpečné, i kdyby věděl, jak to zaonačit. Prostě si na jednu dvě vteřiny vyměnili dvojznačný pohled, a tím to haslo. I tohle vědomí však v uzavřenosti a osamělosti, v níž byl nucen žít, znamenalo památnou událost.

Winston se probral a narovnal. Odříhl si. Gin mu stoupal
jícnem.

Znovu zaostřil na stránku sešitu před sebou. Ukázalo se, že zatímco bezradně přemítal, současně psal jako automat. A ne tím neohrabaným a nahňácaným rukopisem jako předtím. Pero mu během úvah slastně klouzalo po hladkém papíře a zaplňovalo ho uhlazenými tiskacími písmeny:

PRYČ S VELKÝM BRATREM

PRYČ S VELKÝM BRATREM

PRYČ S VELKÝM BRATREM

PRYČ S VELKÝM BRATREM

PRYČ S VELKÝM BRATREM

a tak pořád dál, až těch řádek bylo půl stránky.

Nedokázal se ubránit záchvatu paniky. Bylo to absurdní, jelikož zapsání těch konkrétních slov nebylo o nic nebezpečnější než skutečnost, že si deník vůbec začal vést. A přece byl na okamžik v pokušení poskvrněné stránky vytrhnout a od celého podniku definitivně upustit.

Neudělal to. Nemělo by to smysl. Jestli napíše, anebo nenapíše PRYČ S VELKÝM BRATREM, bylo v tu chvíli jedno. Už nezáleželo na tom, jestli bude v psaní deníku pokračovat, nebo jestli v něm pokračovat nebude. Myšlenková stráž si ho najde tak jako tak. Dopustil se – a stejně by se dopustil, i kdyby se psaním jakživ nezačal – prapůvodního zločinu, jenž v sobě zahrnoval i všechny ostatní. Říkalo se mu zlomyšlení. A zlomyšlení se nedalo před světem skrývat navždy. Člověk ho sice chvíli, snad i několik málo let mohl úspěšně maskovat, každého však dřív nebo později dostali.

Stávalo se to v noci – zatýkalo se výlučně v noci. Člověk se zčistajasna škubavě probudil, ramenem mu cloumala neomalená ruka, do očí se mu dralo ostré světlo a kolem postele postával kruh přísných tváří. V drtivé většině případů se nekonal žádný soud a o zatčení se nevedl žádný protokol. Zatčení prostě mizeli, vždycky v noci. Člověka vymazali z matrik, zlikvidovali veškeré záznamy o tom, co kdy dělal, jeho někdejší existence byla popřena a následně se na ni zapomnělo. Dotyčný byl zrušen, zlikvidován – běžně se říkalo vysublimován.

Na chviličku propadl hysterii. Horečně na papír nadrápal:

oni mě zastřelej je mi to jedno střelej mě do zátylku je mi to jedno pryč s velkým bratrem pokaždý člověka střílej do zátylku je mi to jedno pryč s velkým bratrem –

S pocitem studu se odvrátil a odložil pero. A hned sebou trhl. Někdo zaklepal.

A je to tady! Seděl jako myška v bláhové naději, že to ten na chodbě po jediném pokusu vzdá. Jenže zaklepání přišlo znovu. Ze všeho nejhorší by bylo otálet. Srdce Winstonovi bušilo jako zvon, přestože tvář měl nejspíš zásluhou dlouholetého cviku nečitelnou. Vstal a ztěžka se došoural ke dveřím.

1 Novomluv byl úředním jazykem Oceánie. Pojednání o jeho členění a slovotvorbě naleznete v Příloze.

2

Když bral za kliku, všiml si, že deník na stolku zůstal otevřený. Na stránce popsané prohlášením PRYČ S VELKÝM BRATREM, navíc písmeny tak nápadnými, že se málem dalo přečíst i od dveří. Takovou pitomost svět neviděl! Pak si ale uvědomil, že ani v návalu paniky nechtěl drahocenný krémový papír ušmudlat tím, že by sešit zavřel, když inkoust ještě nezaschl.

Zatajil dech a otevřel. Okamžitě ho zalila hřejivá úleva. Přede dveřmi stála bezbarvá, sešle působící žena s řídkými vlasy a vrásčitým obličejem.

„Jé, soudruhu,“ zanaříkala ztrápeně, „zdálo se mi, že jsem tě slyšela přicházet. Nemohl bys prosím tě zajít k nám a mrknout se na dřez? Ucpal se nám a…“

Prosila ho o to paní Parsonsová, manželka souseda z jejich patra. (Označení „paní“ se Strana snažila vymýtit – všichni se měli oslovovat „soudruhu“ nebo „soudružko“ –, jenže v některých případech se stále samo dralo na jazyk.) Bylo jí něco kolem třiceti, i když vypadala mnohem starší. Člověk měl dojem, že jí ve vráskách uvázl prach. Winston se za ní vydal do chodby. Nedobrovolné správkaření bylo v jejich činžáku prakticky na denním pořádku. Domy vítězství se stavěly ve třicátých letech a nyní se už povážlivě rozpadaly. Ze stropů i stěn se bez ustání odlupoval nátěr, při každém tuhém mrazu praskalo vodovodní potrubí, střechou zatékalo, kdykoli nasněžilo, topení běžně jelo jen napůl, pokud ho z úsporných důvodů nevypnuli úplně. Opravy nad rámec toho, co člověk zvládl sám, však podléhaly schválení odosobněnými výbory, které i banální výměnu rozbitého okna rády protahovaly klidně na dva roky.

„Samozřejmě bych si jinak řekla Tomovi, kdyby byl doma,“ dodala paní Parsonsová nepřítomně.

Jejich byt byl větší než Winstonův a taky zašlý, ale jinak. Všechno tu vypadalo otřískaně a podupaně, jako by se tudy právě prohnalo stádo slonů. Podlaha byla posetá sportovními potřebami – hokejkami, boxerskými rukavicemi, prasklou fotbalovou mičudou, naruby svlečenými propocenými trenýrkami – a po stole se válelo špinavé nádobí a sešity s oslíma ušima. Zdi zdobily rudé vlaječky Ligy mládeže a Zvědů a plakát Velkého bratra v životní velikosti. Tak jako celým domem se i zdejšími místnostmi nesl obvyklý zápach vařeného zelí, ale ještě pronikavější byl všudypřítomný pot, který – to bylo poznat na první vdech, i když se těžko určovalo jak – patřil někomu, kdo zrovna nebyl doma. Ve vedlejší místnosti se kdosi hřebínkem a toaletním papírem snažil držet notu s maršem, jenž se dál linul z telemonitoru.

„To jsou děti,“ vysvětlila paní Parsonsová se znepokojeným pohledem upřeným na dveře. „Dneska se ještě nedostaly ven. A dá rozum, že…“

Uprostřed věty se takhle zarazila často. Stávkující dřez byl skoro po okraj plný odporně nazelenalé vody, páchnoucí hůř než kdy jindy po zpracovaném zelí. Winston si klekl a obhlédl koleno trubky. Manuální práce se mu hnusily, zvlášť když se přitom musel ohýbat, poněvadž to ho pak co chvíli přemohl záchvat kašle. Paní Parsonsová bezmocně přihlížela.

„Samozřejmě že kdyby byl doma Tom, hnedka by si s tím poradil,“ rozzářila se. „Na tohle on je machr. Je opravdu hrozně šikovnej, fakt.“

Parsons stejně jako Winston pracoval na Ministerstvu pravdy. Byl obtloustlý, ale činorodý a neskutečně pitomý, ztělesněná hromada idiotského nadšení – patřil k oněm bezvýhradným zaslepencům, oddaným dříčům, na nichž ještě víc než na Myšlenkové stráži závisela stabilita Strany. V pětatřiceti se právě nedobrovolně rozloučil se členstvím v Lize mládeže, přičemž než se do ní dostal, zvládl zůstat nepředpisově o rok déle i v řadách Zvědů. Na ministerstvu působil v nějaké podřadné pozici, k jejímuž výkonu nebylo zapotřebí inteligence, zato patřil do vedení sportovního výboru a všech dalších výborů zabývajících se přípravou spolkových výletů, okázalých manifestací, úsporných kampaní a všelijaké jiné zájmové činnosti. Mezi tahy z dýmky rád s tichou hrdostí připomínal, že za poslední čtyři roky neměl na večerním programu ve Spolkovém středisku jedinou absenci. Kam se hnul, tam ho pronásledoval zdrcující pach potu, bezděčné svědectví o namáhavosti jeho života, které nevyvanulo, ani když se jeho šiřitel odporoučel jinam.

„Nemáte francouzák?“ optal se Winston, zápasící s maticí na kloubu.

„Francouzák,“ opáčila paní Parsonsová a okamžitě poklesla na duchu. „Tak to teda nevím. Třeba děti…“

Ty vzápětí s dalším zabzučením na hřebínek vtrhly do obývacího pokoje. Paní Parsonsová odtud přinesla klíč. Winston odpustil vodu a znechuceně vyndal chuchvalec vlasů, jímž byl odtok ucpaný. Umyl si ruce, jak jen to ledovou vodou z kohoutku šlo, a přešel za sousedkou do vedlejší místnosti.

„Ruce vzhůru!“ ozvalo se zničehonic.

Zpoza stolu se vynořil pohledný, otrle vyhlížející devítiletý klučina a namířil na něj dětský samopal. Vedle něj stejný výpad s jakýmsi dřevíčkem provedla i jeho sestřička, asi o dva roky mladší. Oba na sobě měli modré trenky, šedou košili a červený šátek, úbor Zvědů. Winston poslušně zvedl ruce nad hlavu, avšak v hloubi duše cítil znepokojení, protože v podání toho uličníka mělo tohle ke hře opravdu daleko.

„Seš zrádce!“ zaječel kluk. „Seš zlomyšlenkář! Eurasijskej špion! Zastřelím tě, vysublimuju tě, pošlu tě do solnejch dolů!“

Najednou kolem něj oba sourozenci poskakovali, spílali mu do zrádců a zlomyšlenkářů a holčička přičinlivě napodobovala každý bratrův pohyb. Svým způsobem to trochu nahánělo hrůzu, jako když se kočkují tygřata, ze kterých už brzy vyrostou lidožravé šelmy. Klukovi čišela z očí vypočítavá dravost, nepřehlédnutelná touha Winstona praštit nebo nakopnout a spolu s nimi i vědomí, že už mu moc neschází do věku, kdy si to bude smět dovolit. Ještě dobře, že ta flintička v jeho ruce není pravá, pomyslel si Winston.

Paní Parsonsová nervózně těkala očima od souseda k dětem a zase zpátky. Winston si v lepším světle obýváku se zaujetím povšiml, že se ve vráskách na jejím obličeji vskutku usadil prach.

„Oni ti nadělají takový virvál,“ špitla. „Jsou zklamaní, že nemůžou na tu popravu, tím to je. Já toho mám až nad hlavu, takže s nima nemůžu. A Tom přijde z práce až v devět.“

„Proč nemůžem na tu popravu?!“ zavřískal kluk.

„Na popravu! Na popravu!“ skandovala dívenka a poskakovala kolem nich jak zjednaná.

V Parku mají večer věšet pár eurasijských zajatců, odsouzených za válečné zločiny, vybavilo se Winstonovi. Toto divadlo se pořádalo tak jednou měsíčně a představovalo oblíbené rozptýlení. Děti se vždycky dožadovaly, aby je rodiče vzali s sebou. Winston se s paní Parsonsovou rozloučil a vyšel z bytu. Ještě v chodbě neudělal ani šest kroků, když se mu zátylek rozhořel nesnesitelnou bolestí. Jako by mu tam někdo zabodl doruda rozpálený drát. Otočil se právě tak rychle, aby stihl zaznamenat, jak matka vleče nezdárného syna zpátky do předsíně a raubíř zastrkává do kapsy prak.

„Goldsteine!“ zahulákal ještě kluk, než za ním zaklaply dveře. Winstona však nejvíc ohromil výraz bezmocné hrůzy na sousedčině sinalé tváři.

Doma spěšně prošel kolem telemonitoru a znovu se vmáčkl ke stolku. Pořád si ještě mnul krk. Hudba v telemonitoru dozněla. Strohý vojenský hlas namísto toho se surovým zalíbením předčítal popis zbrojní výbavy nové plovoucí pevnosti, jež právě kotví mezi Islandem a Faerskými ostrovy.

S těmi dětmi, napadlo Winstona, má chudák ženská určitě peklo. Ještě rok dva – a začnou ji ve dne v noci hlídat, jestli u ní neobjeví známky nepravověrnosti. Takhle příšerně se dneska chovaly skoro všechny. A nejhorší ze všeho bylo, že se s přispěním organizací, jako byli Zvědi, systematicky měnily v neukočírovatelné malé bestie, jen bez sebemenšího sklonu bouřit se proti Straně. Právě naopak: Stranu a všechno s ní spojené zbožňovaly. Písně, průvody, transparenty, spolkové výlety, cvičení s maketami zbraní, provolávání hesel, uctívání Velkého bratra – to všechno pro ně představovalo velkolepou hru. Veškerá jejich divokost se obracela směrem ven, proti nepřátelům Státu, proti cizincům, zrádcům, sabotérům, zlomyšlenkářům. Bývalo skoro běžné, že se třicátníci vlastních dětí hrozili. A opodstatněně, protože div neminul týden, aby se v Timesech neobjevila noticka, jak nějaký nenápadný špicl, kterému ještě teče mléko po bradě – „dětský hrdina“, jak se uvádělo –, za-
slechl nějakou nevhodnou poznámku a udal rodiče Myšlenkové stráži.

Bolestivé štípnutí kuličky z praku pominulo. Winston nesměle pozvedl pero a uvažoval, jestli ho nenapadne ještě něco, co je potřeba zapsat. Vtom se mu myšlenky znovu stočily k O’Brienovi.

Před lety – kolika vlastně? spolehlivě nejmíň před sedmi – se mu zdál sen, že prochází místností, v níž vládne černočerná tma. A když v ní míjel kohosi, kdo seděl bokem, uslyšel: „Sejdeme se na místě, kde není nikdy tma.“ Ten hlas to pronesl nanejvýš klidně, takřka nonšalantně – jako konstatování, nikoli rozkaz. Winston tehdy v tom snu pokračoval bez zastavení dál. Zvláštní bylo, že na něj ta vyřčená slova v daném okamžiku neudělala valný dojem. Jako by nabyla na významu teprve postupem času. Už si nepamatoval, jestli se s O’Brienem potkal poprvé před tím snem, anebo až po něm, a nevybavoval si ani chvíli, kdy poprvé pochopil, ke komu má ten snový hlas přiřadit. O správnosti tohoto poznání pak už každopádně nebylo sporu. Byl to O’Brien, kdo k němu ve tmě promluvil.

Winston nikdy nedokázal s jistotou určit – nepřesvědčil ho dokonce ani jejich dnešní dopolední oční kontakt –, jestli je to přítel, nebo nepřítel. Navíc měl dojem, že na tom ani příliš nesejde. Spojovalo je pouto porozumění, důležitější než vzájemná náklonnost nebo stranická příslušnost. „Sejdeme se na místě, kde není nikdy tma,“ oznámil mu tehdy O’Brien. Winston nevěděl, co si pod tím má představit, ale nepochyboval, že se to nakonec tak či onak stane.

Telemonitor se náhle odmlčel. Stojatý vzduch pročísla břeskná, libozvučná fanfára. Skřehotavý hlas pokračoval:

„Prosím pozor! Právě jsme obdrželi aktuální zprávy z malabarské fronty. Naše síly v jižní Indii dosáhly slavného vítězství. Opravňuje nás to tvrdit, že vývoj, o němž vás vzápětí informujeme, by nás mohl přivést na dohled příměří. A nyní k bojům podrobněji…“

To bude nějaká zrada, napadlo Winstona. A taky že byla – po krvavém popisu likvidace části eurasijského vojska, složeném čistě z údajů o obrovských počtech mrtvých a zajatých, následovalo oznámení, že počínaje nedělí se snižuje příděl čokolády z třiceti gramů týdně na dvacet.

Znovu si říhl. Gin přestával účinkovat a dostavil se pocit zmaru. Telemonitor – snad na oslavu vítězství, snad aby se zapomnělo na odebrané gramy čokolády – spustil „Oceánie, vlasti má“. Hymna vyžadovala stát v pozoru. Winston byl však ve svém koutku neviditelný.

Když přišla na řadu lehčí hudba, přešel k oknu, k telemonitoru obezřetně otočený zády. Venku bylo i nadále jasno a chladno. Kdesi daleko tlumeně a s mnohonásobnou ozvěnou vybuchla letecká puma. V současnosti jich na Londýn každý týden spadlo asi dvacet až třicet.

Natržený plakát dole na ulici se ve větru pořád třepotal a střídavě odhaloval a zahaloval slovo ANGSOC. Angsoc. Posvátné zásady angsocu. Novomluv, stereomyšlení, proměnlivost minulosti. Winston si připadal, jako kdyby se procházel pralesy chaluh na mořském dně, ztracený v obludném světě, pro nějž je obludou právě on. Svírala ho samota. Minulost byla pohřbená, budoucnost nepředstavitelná. Jakou má jistotu, že byť jen jeden jediný současník stojí na jeho straně? A co mu potvrdí, že vláda Strany nepřetrvá na věčné časy? Místo odpovědi mu zrak znovu utkvěl na trojici hesel na bílém průčelí Ministerstva pravdy:

VÁLKA JE MÍR

SVOBODA JE OTROCTVÍ

NEVĚDOMOST JE SÍLA

Z kapsy vytáhl pětadvaceticent. Hesla byla drobným, ale jasně patrným písmem vyvedena i na této minci, na opačné straně se pak skvěla hlava Velkého bratra. I z téhle podobizny člověka věčně pronásledovaly ty oči. Z mincí, ze známek, z obálek knih, z poutačů, plakátů i krabiček cigaret – odevšad. Ty oči ho neustále pozorovaly a hlas obklopoval. Ať spal nebo byl vzhůru, pracoval nebo jedl, ať pobýval venku nebo uvnitř, ležel ve vaně či v posteli – nebylo před nimi úniku. Jednotlivci nepatřilo nic, vyjma pár krychlových centimetrů uvnitř lebky.

Slunce se mezitím posunulo o něco níž a nesčetná okna Ministerstva pravdy, teď už neozářená, budila ponurý dojem pevnostních střílen. Winstonovo odhodlání při pohledu na ohromnou pyramidu betonu povadlo. Byla až moc pevná, nedala se zdolat. Nerozbořilo by ji ani tisíc leteckých pum. Znovu zauvažoval, pro koho ten deník vlastně píše. Pro budoucnost, pro minulost – pro dobu, která je možná jen výplodem jeho fantazie. A za to ho nečeká smrt, čeká ho likvidace. Deník shoří na troud a z jeho tělesné schránky nezbude nic než obláček dýmu. Zápisky si přečte pouze Myšlenková stráž, načež je sprovodí ze světa i z lidské paměti. Jak chce oslovit budoucnost, když po něm nepřežije ani stopa, ani nepodepsané sdělení načmárané na papír?

Telemonitor ohlásil čtrnáctou. Za deset minut bude potřeba vyrazit. Do čtrnácti třiceti musí být bezpodmínečně zpátky v práci.

Časový signál jako by mu do žil kupodivu vlil čerstvou krev. Cítil se jako samotářský duch hlásající pravdu, kterou jakživ nikdo neuslyší. Dokud ji však bude hlásat, zůstane jaksi záhadně uchována kontinuita. Odkaz lidstva se totiž nepředává tím, že je člověk slyšet, nýbrž díky tomu, že zůstává příčetný. Vrátil se ke stolku, namočil pero do inkoustu a napsal:

Dobám budoucím či minulým, dobám, kdy lidé mohou svobodně myslet, kdy se jeden od druhého liší a nikdo nežije sám – dobám, kdy existuje pravda a kdy se nemůže odestát, co se jednou stalo:

Z věku jednolitosti, z věku samoty, z věku Velkého bratra, z věku stereomyšlení – posílám pozdravení!

A je po mně, uvědomil si. Cítil, že rozhodující krok podnikl až nyní, kdy se mu konečně podařilo vtisknout svým úvahám tvar. Důsledky každého činu jsou obsaženy už v činu samém. Připojil ještě:

Stereomyšlení v sobě nenese smrt, stereomyšlení JE smrt.

Když si teď přiznal, že to má spočítané, začal vnímat jako nejdůležitější udržet se naživu co nejdéle. Na dvou prstech pravé ruky měl šmouhy od inkoustu. Přesně taková drobnost mohla člověka prozradit. Nějaké horlivé dušičce na ministerstvu (nejspíš ženské, třeba té popelavé blondýně odvedle nebo té tmavovlasé holce z Odboru beletrie) by mohlo začít vrtat hlavou, proč během pauzy na oběd něco psal, proč se na to vyzbrojil starodávným perem a co že to vlastně sepisoval – a mohla by na patřičných místech utrousit nenápadnou poznámku. Došel do koupelny a hrubozrnným tmavohnědým mýdlem, které brousilo kůži jako smirkový papír, a tudíž bylo k danému účelu báječně uzpůsobeno, si skvrny pečlivě sedřel.

Deník uložil do zásuvky. Bylo celkem zbytečné ho jakkoli ukrývat, ale přinejmenším se dalo zjistit, jestli už o jeho existenci nahoře nevědí. Položit přes ořízku vlas by ale bylo příliš nápadné. Na špičku prstu proto nabral zrnko bělavého prachu, které byl schopen rozlišit od jiných, a položil ho na roh desek, odkud by ho nutně setřásli, kdyby ten sešit vytahovali.

3

Winstonovi se zdálo o matce.

Přemítal, že mu muselo být tak deset nebo jedenáct, když zmizela. Byla to vysoká, sošná, málomluvná žena s uvážlivými pohyby a úžasnými plavými vlasy. Otce si vybavoval mlhavěji: jako vysokého, štíhlého, brýlatého muže chodícího vždy v upraveném tmavém oblečení (Winstonovi v paměti nejvíc utkvěly tenounké podrážky na tátových polobotkách). Oba podle všeho zahynuli během jedné z prvních velkých čistek padesátých let.

V tuhle snovou chvíli matka seděla kdesi hluboko pod ním a chovala v náručí jeho mladší sestru. Tu si nepamatoval vůbec, leda jako maličké, tiché, neprůbojné děťátko s velkýma pozornýma očima. To místo se nacházelo někde pod úrovní země – asi na dně studny či pořádně hluboké hrobky –, a v té hrozné hloubce navíc klesalo stále níž a níž. Matka se sestrou byly uvězněné ve společenském sále potápějící se lodi a vzhlížely k němu skrz tmavnoucí vodu. V tom prostoru se ještě dalo dýchat, pořád ho viděly a on viděl je, ale nezadržitelně se potápěly do zelenavých hlubin, které je měly každou chvíli pohltit. On byl venku, na světle a na vzduchu, zatímco je k sobě přitahovala smrt a tam dole se ocitly proto, že on byl tady nahoře. Uvědomoval si to, uvědomovaly si to i ony a toto vědomí se jim zračilo ve tváři. V obličeji ani v srdci se jim neodrážely výčitky, jenom srozumění s tím, že musejí umřít, aby on mohl zůstat naživu, neboť tak je to nezvratně vepsáno v řádu světa.

Nerozpomněl se, co se tenkrát přihodilo, přesto i v tom snu pochopil, že se matka s dcerou nějak obětovaly v zájmu jeho přežití. Byla to jedna z těch vidin, jež se sice vyznačují typicky snovými kulisami, nicméně zároveň vycházejí z myšlenkového světa člověka, jenž si v nich uvědomuje skutečnosti a postřehy, které mu připadají neotřelé a cenné i poté, co procitne. Winstonovi nyní došlo, že matčina smrt před téměř třiceti lety byla tragé-
die a provázel ji žal, což už dneska není možné. Vnímal, že tragédie náležely starým časům: epoše, kdy se ještě pěstovalo soukromí, láska a přátelství a kdy při sobě rodinní příslušníci stáli, aniž se pídili po důvodu. Vzpomínka na matku mu rvala srdce, protože ho ani v okamžiku smrti nepřestala milovat, kdežto on byl ještě moc mladý a sobecký, aby jí tutéž lásku oplácel, a protože se nějak – jak přesně, to si nepamatoval – obětovala kvůli oddanosti, jež byla z podstaty soukromá a nezadatelná. Něco takového, jak si hned připomněl, by se dnes už netolerovalo. Dnešní doba je plná strachu, nenávisti a bolesti, zatímco důstojné city a spletité zákruty utrpení jí scházejí. To vše jako by se zračilo v matčiných i sestřiných nápadně velkých očích, vzhlížejících k němu skrz zelenavé vody z mnohasetmetrové hloubky a klesajících stále níž a níž.

Znenadání se ocitl v nízké mladé trávě, za letního večera, kdy země v paprscích zapadajícího slunce zlátne. Krajina, která se před ním rozprostírala, se mu ve snech připomínala tak často, že nikdy s jistotou nevěděl, jestli ji ve skutečném světě už někdy zahlédl, anebo je to zase jen vidina. Když se nad tím obrazem po probuzení zamýšlel, pojmenoval si ji v duchu Zlatá země. Byla to stará pastvina, nízko spasená od králíků, s pěšinou vinoucí se uprostřed, tu a tam poďobaná krtinou. V rozeklaném živém plotu podél jejího protějšího okraje se ve vánku lehounce pohupovaly větve jilmů a na nich sotva znatelně, jako ženské vlasy, povívaly hustě rostoucí listy. Někde poblíž, ale mimo dohled, líně zurčel potůček s průzračnou vodou, v jehož tůních pod vrbičkami plavaly drobné rybky.

Loukou se k němu blížila ta tmavovlasá holka. Zdánlivě naráz ze sebe servala všechno oblečení a pohrdavě je odhodila stranou. Tělo měla bílé a hladké, ale žádnou touhu v něm nevzbuzovalo, vlastně mu téměř nevěnoval pozornost. Měl totiž zrovna plnou hlavu obdivu ke gestu, s nímž se zbavila těch
hadrů. Svou ladností a bezstarostností jako by ze světa sprovodila celou kulturu, celý systém myšlení, jako kdyby se Velký bratr i Strana a Myšlenková stráž daly smést do nicoty jediným ladným pohybem ruky. I toto elegantní gesto už ovšem náleželo do starých časů. Winston se probral se slovem „Shakespeare“ na rtech.

Z telemonitoru vycházel pískot a třicet vteřin vydržel ve stejné pronikavé výšce. Bylo nula sedm patnáct: budíček pro kancelářské zaměstnance. Winston vysoukal tělo z postele – nahé, protože na ošacení dostávali členové Vnější strany v lístcích pouze 3 000 bodů ročně a pyžamo vyšlo na 600 – a sebral ušmudlané tílko a trenky přehozené přes židli. Za tři minuty měla začít rozcvička. V tu chvíli se začal svíjet v dusivém záchvatu kašle, který ho po těsně probuzení sužoval téměř denně. Tak důkladně mu vyprázdnil plíce, že dokázal popadnout dech jedině tak, že si lehl naznak a několikrát zhluboka zasípal. Námahou mu naběhly žíly a začal ho svědit bércový vřed.

„Třicátníci!“ vyštěkl ostrý soprán. „Tak třicátníci! Na značky, prosím. Třicátníci!“

Winston se poslušně postavil do pozoru před telemonitor, kde už se mezitím objevil obraz mladší hubené, ale svalnaté ženy, oblečené do volné haleny a obuté do cviček.

„Protahujeme a ohýbáme paže!“ vybafla. „Počítejte se mnou! Raz, dva, tři, čtyři! Raz, dva, tři, čtyři! No tak, soudruzi, trochu života do toho umírání! Raz, dva, tři, čtyři! Raz, dva, tři, čtyři…!“

Ani úporný záchvat kašle Winstonovi z hlavy úplně nevypudil onu snovou představu, a rytmické tělocvičné úkony ji dokonce trochu přiživily. Zatímco strojově předpažoval a zapažoval a ve tváři udržoval výraz nadšení i vážnosti, považovaný během rozcvičky za žádoucí, pokoušel se v duchu zaplout zpět do matných vzpomínek na rané dětství. Šlo to mimořádně ztuha. Období před koncem padesátých let tonulo v mlhách. Když neexistovaly vnější záznamy, o něž by se dalo opřít, ztrácely na
ostrosti i obrysy vlastního života. Člověk si pamatoval převratné události, které se dost pravděpodobně ani nestaly, vybavovaly se mu podrobnosti příhod, které prožil, jenže jejich povahu už zrekonstruovat nesvedl, a vyskytovala se i dlouhá údobí, k nimž si nedokázal přiřadit vůbec nic. Všechno tenkrát bývalo jiné. I země se jmenovaly jinak a jinak vypadaly i na mapě. Taky Aerodrom jedna měl tehdy jiné jméno – říkalo se mu Anglie nebo Velká Británie –, třebaže Londýn, to Winston věděl docela určitě, byl Londýnem odjakživa.

Přestože si nedovedl spolehlivě vybavit dobu, kdy jeho země neválčila, bylo nad slunce jasnější, že během jeho dětství musela zažívat dost dlouhou mírovou etapu, jelikož jedna z jeho raných vzpomínek zahrnovala letecký útok, který zjevně všechny zaskočil. Možná k němu došlo tenkrát, když na Colchester spadla atomová bomba. Na onen nálet si už Winston nepamatoval, zato měl stále před očima otcovu ruku, jak pevně svírá tu jeho, zatímco se hrnou dolů, dolů, kamsi hluboko pod zem, pořád dokola dolů po točitém schodišti, jehož kovové stupínky mu pod nohama zvoní, a ten úprk ho natolik vyčerpal, až začal natahovat, takže museli zastavit a odpočinout si. Věčně vláčná matka zaostávala daleko za nimi. Nesla jeho sestřičku, anebo to spíš byl jen uzlíček přikrývek – kdoví, jestli sestra tehdy byla už vůbec na světě. Konečně sestoupili do hlučícího přeplněného prostoru a on si uvědomil, že se ocitli v někdejší stanici metra.

Všude na kamenných dlaždicích posedávali lidé a další, namačkaní k sobě jako sardinky, dřepěli na kovových palandách. S matkou a otcem si našli místo na zemi. Vedle nich se na palandě choulili stařík a stařenka. Muž měl na sobě slušivý tmavý oblek, černý baret zaražený přes bělostné vlasy dozadu, tvář měl brunátnou, oči modré a uslzené. Táhl z něj gin. Dokonce se zdálo, jako by mu čišel z pórů namísto potu, a dost možná i ty slzy, co mu tehdy kanuly z očí, byly jen čistý alkohol. Ačkoli si trochu přihnul, jeho zármutek působil nefalšovaně a trýznivě. Winston i ve svém dětském vidění světa pochopil, že se tomu starému pánovi právě přihodilo něco strašného, něco neodpustitelného a nenapravitelného. A současně mu připadalo, že důvod zná. Že zabili někoho, koho ten děda miloval, snad jeho malou vnučku. Každých pár minut opakoval:

„Neměli sme jim věřit. Šak sem to řikal, no ne, mámo? To máme z toho, že sme jim věřili. Celou dobu sem to tvrdil. Neměli sme těm šmejdům věřit.“

Kterým šmejdům tehdy neměli věřit, to už si Winston nevybavoval.

Zhruba od té doby se válčilo prakticky neustále, byť se přísně vzato neodehrávala stále jedna a tatáž válka. Dalších pár měsíců jeho dětství propukaly přímo v Londýně neuspořádané pouliční boje, z nichž si živě vybavoval některé výjevy. Avšak dopátrat se dějin celého tohoto období, stanovit, kdo s kým byl v kterou chvíli znesvářený, bylo zhola nemožné, poněvadž žádné písemné záznamy ani žádné mluvené slovo se nikdy nezmiňovaly o jiném uspořádání než o tom stávajícím. Třeba právě teď, v roce 1984 (jestli se tedy píše rok 1984), Oceánie válčí s Eurasií a spoléhá na spojenectví se Sinasií. V žádném veřejném ani soukromém projevu nikdo nikdy slůvkem nenaznačil, že by tyto tři mocnosti někdy byly uskupeny podle jiných linií. Jenže ve skutečnosti, jak Winston dobře věděl, před pouhopouhými čtyřmi lety Oceánie válčila se Sinasií a za spojence měla Eurasii. Tento čistě kradmý poznatek mu čistě náhodou utkvěl v paměti, protože se dosud plně nepodřídila tomu, co se po ní chtělo. Oficiálně totiž ke změně spojenectví nikdy nedošlo. Jestliže nyní Oceánie vede válku s Eurasií, válčí s ní odnepaměti. Momentální nepřítel pokaždé ztělesňoval absolutní zlo, z čehož plynulo, že žádná minulá ani budoucí dohoda s ním se nepřipouští.

Strašlivé na tom všem bylo, běželo mu podesetitisící hlavou, zatímco bolestivě hmital rameny vzad (s rukama v bok se právě otáčeli v pase, což mělo prospívat zádovému svalstvu) – strašlivé na tom bylo vědomí, že to celé může být pravda. Jestliže Strana dokáže sáhnout do minulosti a o té či oné události prohlásit, že se nikdy nestala – to je přece ještě děsivější než mučení a smrt!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy 1984.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.