Přeložila Věra Klásková

Translation © Věra Klásková, 2020

Cover © René Senko, 2020

© LEDA spol. s r. o., 2020

ISBN 978-80-7335-685-9

Obsah

PŘEDMLUVA

PŘÍPAD LADY SANNOXOVÉ

NÁŠ PŮLNOČNÍ NÁVŠTĚVNÍK

PASTORÁLNÍ HRŮZA

PÁN Z CHÂTEAU NOIR

ZMIZENÍ ZVLÁŠTNÍHO VLAKU

KRÁL LIŠEK

PLECHOVKA KAVIÁRU

LORD Z FALCONBRIDGE

OSUD JACHTY EVANGELINE

ZAPEČETĚNÝ POKOJ

ZPRÁVA J. HABAKUKA JEPHSONA

MUŽ Z ARCHANGELSKA

LOVEC BROUKŮ

VĚZŇOVA OBHAJOBA

STŘÍBRNÁ SEKYRA

PRUHOVANÁ TRUHLICE

BRAZILSKÁ KOČKA

EDIČNÍ POZNÁMKA

PŘEDMLUVA

ARTHUR CONAN DOYLE
ZNÁMÝ I NEZNÁMÝ

Britský spisovatel a publicista sir Arthur Conan Doyle (1859–1930) byl mužem mnoha talentů, renesanční osobností obdařenou charismatem a povahou vskutku dobrodružnou. Původně vystudoval medicínu, ale záhy – údajně pro nedostatek pacientů ve své soukromé praxi – se začal věnovat spisovatelství. Angažoval se v politice a v budování spravedlivé občanské společnosti: kandidoval do parlamentu, zasazoval se o dodržování lidských práv, hájil zájmy své vlasti ve válečných konfliktech i zájmy nespravedlivě stíhaných jednotlivců. Během búrské války působil jako zpravodaj a za tyto zásluhy byl povýšen do šlechtického stavu. Jasnozřivě varoval před hrůzami letecké a ponorkové války, horlivě propagoval stavbu tunelu pod Lamanšským kanálem a zasadil se o vylepšení výstroje britské armády. Věnoval se též sportu, byl například jedním z vůbec prvních řidičů automobilu ve Velké Británii. V rámci duchovního hledačství se stal propagátorem spiritismu, o němž přednášel a publikoval, a třicet let se aktivně účastnil britského spiritistického hnutí. Další podrobnosti z Doyleova fascinujícího života se můžete dočíst v jeho autobiografii Memories and Adventures (Vzpomínky a dobrodružství).

Coby spisovatel byl A. C. Doyle nadmíru pilný a plodný: celkem vytvořil přes tři stovky beletristických děl (včetně 24 románů) mnoha žánrů, jako je historie, dobrodružná a vědeckofantastická literatura, detektivky, dramata atd., a více než 1200 prací dalších, k nimž patří eseje, básně, pamflety, novinové články, dopisy určené k uveřejnění v tisku, interview, přednášky aj., týkající se všech výše uvedených témat. Mimo jiné napsal monumentální šestisvazkové dějiny 1. světové války. (Podrobný seznam jeho děl najdete na znamenitých webových stránkách www.arthur-conan-doyle.com).

Dnes však na A. C. Doylea vzpomínáme především jako na tvůrce světoznámé postavy detektiva Sherlocka Holmese, což by jeho samotného sotva potěšilo. Tohoto literárního hrdinu přivedl na svět roku 1887 (v románu Studie v šarlatové) a už v listopadu 1891, uprostřed úspěšné povídkové série, píše své matce: „Mám v plánu Holmese při šestém dobrodružství zamordovat. Brání mi přemýšlet o lepších věcech.“ Ve svých pamětech vyjadřuje obavu z toho, že si ho čtenáři „beze zbytku ztotožní s tím, co on považuje za nižší sféru literárního úspěchu“.

Zamýšlenou literární vraždu Doyle spáchá koncem roku 1892 (povídka Poslední případ), ale v románu Pes baskervillský (1901–1902 na pokračování v časopisu Strand) Holmese čtenářům „v retrospektivě“ opět připomene. Regulérního vzkříšení se ovšem proslulý detektiv dočká až v září 1903, kdy už Doyle nedokáže odolávat tlaku veřejnosti ani finanční nabídce svého amerického vydavatele a napíše Prázdný dům. Do března 1927 pak vzniká dalších třicet tři nových povídek, kde se Holmes prezentuje ve vrcholné formě. Takzvaný holmesovský kánon, tedy kompletní soubor prací o této imaginární postavě, čítá celkem čtyři romány a padesát šest povídek a Doyle jeho prostřednictvím zásadně ovlivnil podobu detektivního žánru.

Sherlock Holmes se v našich zemích těšil značné popularitě už od 20. let minulého století, kdy se začaly objevovat první české překlady. Tyto knihy jsou dnes prakticky nedostupné už proto, že se jejich nekvalitní papír prostě rozpadl. A to už nemluvíme o úrovni tehdejších překladů, často zkomolených a krácených, a ledabyle odváděné redakční práce. Jak napsal Jan Zábrana v ediční poznámce k soubornému vydání holmesovských příběhů (Mladá fronta, 1971–1975), „teprve po druhé světové válce František Gel svým novým překladem Psa baskervillského dokázal, že i autor SH měl styl, nikoli tuctový, ale harmonický, dobově racionální a – pro nás dnes – starosvětsky rozmarný“. Zmíněné pětidílné souborné vydání předložilo českým čtenářům hodnotné moderní překlady F. Gela, V. Henzla, F. Jungwirtha, E. Kondrysové, Z. Wolfové a J. Zábrany.

V Holmesově stínu jako by stále zůstávaly povídky z jiných tematických okruhů. V Čechách po nich nakladatelé sáhli jen občas a zpravidla je jednotlivě zařadili do povídkových sbírek věnovaných určitému tématu, například duchům a tajemným úkazům. Výjimku tvoří povídkový cyklus Dobrodružství brigadýra Gérarda (Toužimský a Moravec, 2009) a ucelený vydavatelský počin nakladatelství Eminent, jež mezi léty 2007 a 2013 s úspěchem uvedlo na knižní trh šestidílnou sérii příběhů v novém překladu V. Kláskové, řazených podle témat, která schválil sám autor. Cituji nyní z předmluvy, kterou k soubornému vydání svých povídek v roce 1926 napsal: „Tyto povídky už vyšly v šesti zvláštních svazcích, podle nichž jsou zhruba rozděleny na základní okruhy, související s mořem, se sportem a válkou, s nadpřirozenými jevy, s medicínou a s historií. Občas se mě lidé ptají, které z těchto velice pestrých témat a stylů mám zvlášť v oblibě. Odpověď zní, že se zajímám o mnoho aspektů života a snažím se psát jen o těch, které mě opravdu přitahují, ale kdyby bylo třeba některý upřednostnit a kdyby měly být zničeny všechny moje práce kromě těch nejoblíbenějších, jež bych směl zachránit, moje volba by určitě padla na krátké historické obrazy, které spadají do oddílu Z dávných dob.“ U člověka, který tvořil spisy mnohdy dost objemné, by nás tento názor mohl do jisté míry překvapit, ale v zásadě jen podtrhává košatost a mnohotvarost autorovy osobnosti.

Rozhodli jsme se vzdát A. C. Doyleovi hold tím, že do edice Démanty literatury nakladatelství Leda zařadíme třídílný výbor z jeho neholmesovských povídek. Před historickými drobnokresbami, které měl v oblibě on sám, jsme však v prvním dílu dali přednost krátkým prózám s tajemstvím (již vyšel pod titulem Tajemství a záhady).

Druhý svazek – ten, který máte právě v rukou, a proto se mu zde budeme věnovat podrobněji – nese název Dobrodružství na moři i na souši a obsahuje povídky z různých období autorovy tvorby. Některé z nich vyšly v originálu pouze časopisecky a českému čtenáři jsou zcela neznámé; většinou pocházejí z Doyleových literárních počátků: Stříbrná sekyra (1883), Osud jachty Evangeline (1885), Pastorální hrůza (1890) a Náš půlnoční návštěvník (1891). S výjimkou Stříbrné sekyry byly tyto povídky publikovány jen málokdy, což ovšem neznamená, že by jejich literární hodnota byla nízká.

Doyle se intenzivně zajímal o věci veřejné, takže není divu, že reagoval i na takovou dobovou záhadu, jakou bylo zmizení americké lodi Marie Celeste. Ta byla nalezena roku 1872 opuštěná u Azorských ostrovů za okolností, o nichž se dodnes pouze spekuluje. O vysvětlení se pokusil i Doyle v povídce Zpráva J. Habakuka Jephsona. Dalším jeho nevšedním tvůrčím počinem je pak Vězňova obhajoba (1916), která tvoří jakýsi pendant k povídce Poslední poklona (1917), kde se Sherlock Holmes ujal ve službách vlasti role falešného špiona: obě tato dílka mají výrazně vlastenecký podtext, jímž chtěl autor coby horlivý patriot rozdmýchat bojového ducha Angličanů.

Svůj vytříbený smysl pro humor pak A. C. Doyle dokládá v povídce Král lišek; neubráníme se podezření, že některé jeho krátké texty (zde Muž z Archangelska, Pastorální hrůza) balancují na hraně literární parodie, avšak tento aspekt se v překladech bohužel často ztrácí. Čiré, plnokrevné dobrodružství pak naleznete v povídkách Případ lady Sannoxové, Pruhovaná truhlice a Brazilská kočka.

A konečně třetí díl našeho výboru se bude jmenovat Doktoři a další vědci. Doyleovskou sérii pak uzavřeme novým překladem slavného Psa baskervillského, který vyjde jako fotofaksimile prvního vydání s dobovými ilustracemi.

Nechme se tedy okouzlit fantazií a vypravěčským mistrovstvím Arthura Conana Doylea stejně jako generace čtenářů před námi – touha po poznání a po lepším světě, která z jeho díla vyzařuje, nebude do starého železa patřit nikdy.

VĚRA KLÁSKOVÁ

PŘÍPAD LADY SANNOXOVÉ

Vztahy mezi Douglasem Stonem a proslulou lady Sannoxovou byly velmi dobře známé jak v módních společenských kruzích, jejichž skvělou příslušnicí byla ona, tak ve vědecké obci, která mezi své nejvýtečnější confrères počítala jeho. Nadmíru mocnou vlnu zájmu veřejnosti tudíž vzbudila zpráva, jež se jednou dopoledne rozšířila: lady Sannoxová prý navždy vstupuje do kláštera a svět už ji nikdy nespatří. Když potom jako dovětek k tomuto klepu přišlo ujištění, že Stonea, onoho slavného chirurga-operatéra, muže ocelových nervů, nalezl ráno jeho komorník, kterak sedí na kraji postele s oběma nohama nacpanýma do jedné nohavice kalhot a příjemně se usmívá na celý svět, přičemž jeho skvostný mozek má zhruba stejnou cenu jako miska ovesné kaše, celá tato záležitost nabyla na síle tak podstatně, že vzbudila mírný záchvěv zájmu i v lidech, kteří nikdy ani nedoufali, že by ze svých otupělých nervů dokázali takový pocit vůbec vykřesat.

Když býval Douglas Stone na vrcholu, patřil k nejpozoruhodnějším mužů v Anglii. Ovšem sotva by se dalo říci, že na vrchol vůbec dospěl, poněvadž v čase, kdy se udála výše popsaná drobná nehoda, byl stár pouze třicet devět roků. Ti, kdo ho znali nejlépe, si plně uvědomovali, že ačkoliv byl coby chirurg opravdu slavný, patrně by uspěl, a snad i rychleji, ve kterémkoliv z desítky dalších oborů. Cestu ke slávě by si dokázal proklestit jako voják, uznání by si vybojoval jakožto badatel, vynutil by si je v soudní síni anebo by si vlastní proslulost jakožto inženýr zbudoval z kamene a železa. Zrodil se k velikosti, protože dokázal naplánovat, co si jiný netroufl udělat, a dokázal udělat to, co se jiný neodvážil ani naplánovat. V chirurgii se s ním nikdo nemohl měřit. Jeho nervy, jeho úsudek, jeho intuice byly čímsi naprosto unikátním. Znovu a znovu jeho skalpel odřezával smrt, ale přitom tančil mezi samotnými zřídly života tak těsně, až byli jeho asistenti nakonec stejně bledí jako pacient. Jeho energie, jeho kuráž, jeho plnokrevné sebevědomí – ach, copak vzpomínka na ně dosud neprodlévá v jižní části Marylebone Road a v severní Oxford Street?

Jeho hříchy byly stejně velkolepé jako jeho ctnosti a nekonečně pitoresknější. Byly tak veliké jako jeho příjem (a že ten stál na žebříčku příjmů všech pracujících mužů v Londýně na třetím místě), a přece ani zdaleka nepřekračovaly možnosti jeho luxusního způsobu života. Hluboko v jeho složité povaze ležela bohatá žíla smyslnosti, kterážto kratochvíle byla oblastí, kam kladl všechny své životní mety. Zrak, sluch, hmat a chuť, to byli jeho páni. Buket starých vín, vzácné exotické vůně, křivky a barevné odstíny nejelegantnější keramiky Evropy – ano, sem se vléval rychle kolotající proud Stoneova zlata. A potom přišla náhlá šílená vášeň k lady Sannoxové, zrozená při jediném rozhovoru provázeném dvěma zkoumavými pohledy a zašeptaným slůvkem, které v něm zažehly plamen. Lady Sannoxová byla nejpůvabnější žena v Londýně a pro něj byla tou jedinou. Jeho počítali k nejpohlednějším mužům Londýna, avšak pro ni jediným nebyl. Libovala si v nových zážitcích a byla vlídná k většině mužů, kteří se jí dvořili. Snad právě tohle způsobilo či ovlivnilo fakt, že lord Sannox vypadal na padesát, třebaže mu bylo pouhých šestatřicet let.

Byl to klidný, zamlklý, celkem bezvýrazný člověk, tenhle lord, měl úzké rty a těžká oční víčka, zálibu v zahradničení a domácké zvyky. V jednu chvíli se nadchl pro herectví, dokonce si v Londýně pronajal divadlo a právě na jeho jevišti poprvé spatřil slečnu Marion Dawsonovou, jíž nabídl svou ruku, titul a třetinu hrabství. Manželství mu ale tenhle koníček z raných údobí života znechutilo. Nikdo ho nedokázal přesvědčit, aby rozvíjel talent, který dříve tak často a výrazně projevil, a to ani při soukromých divadelních výstupech. Šťastnější býval s plecím rýčkem a konvičkou mezi svými orchidejemi a chryzantémami.

Naskýtala se zajímavá otázka, zda lord Sannox zcela postrádá cit, anebo se v hloubi duše zoufale trápí. Ví o chování své ženy a mhouří nad ním oči, anebo je pouze slepý, bezmezně oddaný blázen? Tohle byla otázka, o níž se horlivě diskutovalo nad šálkem čaje v útulných salonech či s pomocí pořádného doutníku u arkýřových oken v klubu. Svým jednáním si mezi muži vysloužil mnoho trpkých, střízlivých komentářů. Nenašel se jediný, který by se ho slůvkem zastal, a lord Sannox býval v kuřárně tím nejtišším ze všech členů klubu. Byl však viděn, jak v blízkosti univerzity drezíruje koně, a zdálo se, že mu to dělá dobře.

Ale když se favoritem stal Douglas Stone, veškeré pochyby stran informovanosti či netečnosti lorda Sannoxe se rozplynuly. Stoneovo postavení nebylo možno nijak kulantně vysvětlit. Svým panovačným, impulzivním způsobem se vzepřel jakékoliv opatrnosti a diskrétnosti. Skandál prosákl na veřejnost. Vědecká obec Stoneovi pohrozila, že jeho jméno bude vyškrtnuto ze seznamu místopředsedů. Dva přátelé ho zapřísahali, aby bral ohled na svou profesionální pověst. Stone je všechny proklel a utratil čtyřicet guinejí za náramek, který chtěl darovat lady Sannoxové. Pobýval v jejím domě každý večer a ona se odpoledne vozívala v jeho kočáře. Žádná ze zúčastněných stran se ani nepokoušela tento vzájemný vztah tajit, ale pak konečně přišla drobná nehoda, která ho přerušila.

Byla ponurá zimní noc, velice chladná a bouřlivá, vítr kvílel v komínech a lomcoval okenními tabulkami. Při každém dalším poryvu bouře se po skle rozcákla jemná sprška deště, jež na chvilku přehlušila monotónní zurčení a odkapávaní vody řinoucí se z okapů. Douglas Stone dojedl večeři a usadil se v pracovně ke krbu; na malachitovém stolečku měl u lokte postavenou sklenku výtečného portského. Když ji pozvedl ke rtům, podíval se na ni proti světlu lampy a znaleckým okem pozoroval jemné šupinky usazenin, jež v těch hustých rubínových hlubinách plavaly. Oheň, který se znovu rozhořel, vrhal mihotavá světýlka na jeho smělou, čistě řezanou tvář se šedýma očima, silnými, leč pevnými rty a masivní hranatou čelistí, na tvář, jejíž síla a živočišnost v sobě měla cosi římského. Jak se tak Stone choulil v přepychové lenošce, čas od času se usmál. Ano, plným právem se cítil velmi potěšen, jelikož navzdory radám šesti kolegů dnes provedl operaci, jaká na celém světě proběhla pouze dvakrát, přičemž brilantní výsledek daleko předčil veškerá očekávání. Takový hrdinský zákrok neměl odvahu naplánovat a ani schopnosti uskutečnit žádný jiný muž v Londýně nežli Douglas Stone.

Slíbil však lady Sannoxové, že se s ní ještě dnes večer sejde, a nyní už bylo půl deváté. Užuž natahoval ruku po zvonku, aby nechal předjet kočár, když tu uslyšel tupé zadunění klepadla. Okamžik nato se v hale ozvalo šoupání nohou a ostré klapnutí dveří.

„Přišel za vámi pacient, pane. Je v ordinaci,“ pronesl vrchní komorník.

„Jedná se o něho?“

„Ne, pane. Domnívám se, že chce, abyste jel s ním.“

„Už je moc pozdě!“ zvolal Douglas Stone mrzutě. „Nepojedu nikam.“

„Zde je jeho navštívenka, pane.“

Komorník mu ji podal na zlatém tácku, který jeho pánovi věnovala manželka předsedy vlády.

„Hamil Alí, Smyrna. Hmm! Předpokládám, že ten chlapík je Turek.“

„Ano, pane. Vypadá, jako by přijel z ciziny, pane. A je na tom hodně špatně.“

„Ale no tak! Mám schůzku. Dnes večer musím být někde jinde. Ale setkám se s ním. Pusťte ho sem, Pime.“

Chvilku nato komorník otevřel dveře a uvedl dovnitř menšího vetchého muže, který kráčel s ohnutými zády a obličejem vystrčeným kupředu a mrkal přitom očima, což svědčilo o výjimečně silné krátkozrakosti. Tvář měl hodně snědou a vlasy a vousy černé jako havran. V jedné ruce třímal turban z bílého, červeně pruhovaného mušelínu, ve druhé kožený váček z jelenice.

„Dobrý večer,“ pronesl Douglas Stone, když komorník zavřel dveře. „Soudím, že mluvíte anglicky.“

„Ano, pane. Pocházím z Malé Asie, ale když mluvím pomalu, anglicky mluvím.“

„Vyrozuměl jsem, že si přejete, abych jel s vámi.“

„Ano, pane. Velice si přeji, abyste prohlédl mou manželku.“

„Mohl bych přijít ráno, poněvadž mám schůzku, která mi brání v tom, abych vaši manželku prohlédl dnes večer.“

Turek na to odpověděl překvapivým způsobem: sundal tkanici, která uzavírala jelenicový váček, a vysypal na stolek hromadu zlata.

„Zde je jedno sto liber,“ řekl, „a já vám slibuji, že to nepotrvá déle než hodinu. U dveří stojí přistavená drožka.“

Douglas Stone vrhl rychlý pohled na hodinky. Na návštěvu u lady Sannoxové nebude za hodinu tak pozdě – už k ní šel i později. A honorář byl neobyčejně vysoký. Poslední dobou na něj dotírali věřitelé, takže si nemohl dovolit takovou příležitost propást. Pojede s ním!

„O jaký případ se jedná?“ zeptal se.

„Ach, je to případ nesmírně smutný! Tak smutný! Asi jste dosud neslyšel o dýkách Almohadů, viďte?“

„Nikdy.“

„Ó, to jsou orientální dýky značného stáří a nevídaného tvaru, s rukojetí podobnou tomu, čemu říkáte třmen. Já obchoduji s kuriozitami, víte, a právě proto jsem se ze Smyrny vydal do Anglie, ale příští týden se tam opět vracím. Přivezl jsem s sebou spoustu věcí a zbylo mi jich jen málo, ale mezi těmi zbylými je k mému žalu právě jedna z těchto dýk.“

„Nezapomínejte, pane, že mám schůzku,“ pronesl chirurg s jistým podrážděním, „omezte se prosím pouze na nezbytné podrobnosti.“

„Pochopíte, že tohle je nezbytné. Dnes moje manželka upadla do mdlob v místnosti, kde uchovávám svoje zboží, a rozřízla si o tuhle proklatou dýku Almohadů spodní ret.“

„Ach tak,“ řekl Douglas Stone povstávaje. „A vy si přejete, abych tu ránu zašil, že?“

„Ba ne, je to daleko horší.“

„Co si tedy přejete?“

„Tyhle dýky jsou otrávené.“

„Otrávené!“

„Ano. A na Východě ani Západě se nenajde člověk, jenž by dokázal říci, co je to za jed a jaký je na něj lék. Ale já vím vše, co je vůbec známo, protože můj otec vedl tuto živnost přede mnou a s těmi otrávenými zbraněmi jsme měli hodně co dělat.“

„Jaké jsou symptomy?“

„Hluboký spánek a do třiceti hodin smrt.“

„A vy tvrdíte, že neexistuje lék. Proč byste mi tedy měl dávat takto vysoký honorář?“

„Žádná droga tu ránu nevyléčí, ale nůž snad ano.“

„A to jak?“

„Ten jed se vstřebává pomalu. Celé hodiny zůstává pouze v ráně.“

„Pak by se snad dal odstranit omytím.“

„Hadí uštknutí vodou taky neodstraníte. Jed je příliš těkavý a příliš smrtící.“

„Zbývá tedy excize rány.“

„Přesně tak. Pokud je rána na prstě, je nutno prst uříznout. Tak mi to vždycky říkával otec. Ale když si pomyslím, kde to zranění je a že je to moje manželka! Je to strašlivé!“

Fakt, že byl ten muž dobře obeznámen s takovými chmurnými záležitostmi, však z jeho soucitu setřel všechny jemnější fazety. Pro Douglase Stonea to už byl zajímavý případ a chabé námitky vůči manželovi smetl stranou jakožto bezpodstatné.

„Zdá se, že je to hop, nebo trop,“ řekl bryskně. „Lépe ztratit ret než život.“

„Ach ano, vím, že máte úplnou pravdu. Tak, tak, takový už je kismet a my se s ním zkrátka musíte vyrovnat. Drožka už čeká a vy pojedete se mnou a provedete to.“

Douglas Stone si vzal ze zásuvky soupravu skalpelů a spolu s roličkou obvazu a plátěným polštářkem si ji strčil do kapsy. Chce-li dnes večer vidět lady Sannoxovou, nesmí už mařit čas.

„Jsem připraven,“ řekl a oblékl si svrchník. „Než se vydáme do toho chladného počasí, nevypijete si se mnou sklenku vína?“

Návštěvník ucouvl a na protest zvedl ruku.

„Zapomínáte, že jsem muslim a věrný následovník Prorokův,“ řekl. „Povězte mi však, co je v té lahvičce ze zeleného skla, kterou jste si dal do kapsy?“

„To je chloroform.“

„Aha. Ten máme také zapovězen. Je to alkohol a my takové věci nepoužíváme.“

„Cože?! Vy byste připustil, aby vaše manželka podstoupila operaci bez umrtvení?“

„Ach, ta neucítí vůbec nic, chuděra! Už upadla do hlubokého spánku, který je důkazem toho, že jed začíná působit. A potom jí podám naše smyrenské opium. Pojďte, pane, neboť vyměřená hodina už plyne.“

Když vycházeli do tmy, do tváře jim zprudka vlétla clona deště, jež vnikla i dovnitř, takže lampa, která se kývala na paži mramorové karyatidy, se zaprskáním zhasla. Komorník Pim se musel do těžkých dveří důkladně opřít ramenem, aby je v tom větru vůbec zavřel, zatímco ti dva tápali ke žluté záři ukazující, kde čeká drožka. V následujícím okamžiku už kodrcali k cíli.

„Je to daleko?“ otázal se Douglas Stone.

„Ach ne. Vlastníme nevelký, tichý domek nedaleko Euston Road.“

Chirurg stiskl péro na hodinkách a naslouchal jemnému cinkání, které mu oznámilo, kolik je hodin. Bylo čtvrt na deset. Spočítal si vzdálenosti a uvážil tu chvilku, kterou mu zabere provedení operace tak triviální. Do deseti by měl bez potíží dorazit k lady Sannoxové. Skrze zamlžená okna se díval, jak rozmazané plynové lucerny ubíhají dozadu a mezi nimi se občas jako širší světelný pruh mihne průčelí nějakého obchodu. Do kožené střechy drožky bubnoval a pleskal déšť a kola hlasitě cákala v kalužích a blátě. V přítmí matně zářila bílá pokrývka hlavy jeho společníka, který seděl naproti. Chirurg si sáhl do kapes a uspořádal si jehly, nitě a svorky, aby nemusel ztrácet čas, až dorazí na místo. Netrpělivě se vrtěl a podupával nohou na podlážce.

Ale pak drožka konečně zpomalila a zabrzdila. Douglas Stone byl v tu ránu venku a smyrenský obchodník mu byl doslova v patách.

„Můžete zde počkat,“ řekl kočímu.

Byl to omšelý dům v úzké špinavé uličce. Chirurg, jenž znal svůj Londýn opravdu dobře, vrhl kvapný pohled do stínů, ale nebylo zde nic, čeho by se mohl chytit – žádný obchod, žádný pohyb, zkrátka nic než dvojitá řada nudných domů s bezvýraznými fasádami, dvojitá řada vlhké dlažby lesknoucí se ve světle luceren a dvojí proud vody ve strouhách, který se hnal ke kanálovým mřížím a přitom vířil a zurčel. Dveře, před nimiž se ocitli, byly skvrnité, vybledlé a kalné světlo linoucí se z okénka nad nimi jen ukazovalo prach a špínu, jež je pokrývaly. Nahoře v jednom z ložnicových oken bylo vidět mdlé žluté blikotání. Obchodník hlasitě zabouchal, a když stočil svou snědou tvář směrem ke světélku, Douglas Stone spatřil, jak se stáhla úzkostí. Zástrčka se odsunula a ve dveřích stanula starší žena se svíčkou, jejíž tenoučký plamínek chránila rukou zkroucenou stářím.

„Je všechno v pořádku?“ zajíkl se obchodník.

„Jak jste ji zanechal, tak zůstala, pane.“

„Promluvila?“

„Kdepak. Tvrdě spí.“

Obchodník zavřel dveře a Douglas Stone prošel úzkou chodbou, přičemž se kolem sebe rozhlížel s jistým úžasem. Nebylo tam žádné voskované plátno, žádná rohož, žádný věšák na klobouky. Ať pohlédl kamkoliv, viděl jen vrstvu tmavošedého prachu a těžké girlandy pavučin. Když následoval stařenu vzhůru po točitém schodišti, jeho pevné kroky se pronikavě rozléhaly po mlčenlivém domě. Nebyl zde ani koberec.

Ložnice byla ve druhém podlaží. Douglas Stone vstoupil dovnitř v závěsu za starou ošetřovatelkou a hned za ním chvátal kupec. Alespoň tady bylo nějaké zařízení a ještě něco navíc. Na podlaze a v koutech místnosti bylo plno všelijakých tureckých skříněk, vykládaných stolečků, kroužkového brnění, prapodivných dýmek a groteskních zbraní. Na konzoli trčící ze zdi stála jediná nevelká lampa. Douglas Stone ji vzal a proklestil si cestu tím haraburdím až k pohovce v rohu, kde ležela žena oblečená po tureckém způsobu do jašmaku a závoje. Spodní část obličeje měla odkrytou a chirurg uviděl klikatý šrám, táhnoucí se cikcak podél dolního rtu.

„Ten jašmak nám jistě odpustíte,“ řekl Turek. „Víte přece, jaké názory na ženy máme u nás v Orientu.“

Avšak chirurg si jašmaku nevšímal. Tohle už pro něj nebyla žena – byl to případ. Naklonil se a bedlivě prozkoumal ránu.

„Není zde ani stopy po nějakém podráždění,“ řekl. „Možná bychom mohli operaci odložit, dokud se neprojeví lokální příznaky.“

Manžel zalomil rukama v gestu neovladatelného vzrušení.

„Ach pane, pane!“ zvolal. „Nemarněte čas! Nevíte, oč se jedná. Je to smrtelné! Já to vím a ujišťuji vás, že operace je absolutně nutná. Zachránit ji může jedině nůž.“

„A přesto jsem nakloněn tomu, abychom vyčkali,“ pravil Douglas Stone.

„Tak to stačí!“ křikl Turek zlostně. „Důležitá je každá minuta a já tu nemohu trčet a přihlížet, jak mou manželku někdo nechává umírat. Nezbývá mi než vám poděkovat, že jste se sem obtěžoval přijít, a dřív, než bude příliš pozdě, zavolat jiného chirurga.“

Douglas Stone zaváhal. Vrátit těch sto liber pro něj nebylo nic příjemného. Ale pokud ten případ nechá být, peníze zkrátka vrátit musí. A jestliže má Turek pravdu a ta žena umírá, on by byl před koronerem v dost trapném postavení.

„Máte osobní zkušenosti s tímhle jedem?“ zeptal se.

„Ano.“

„A ujišťujete mě, že operace je nevyhnutelná?“

„To přísahám při všem, co je mi svaté.“

„Znetvoření bude děsivé.“

„Celkem chápu, že ta ústa nebude příjemné líbat.“

Douglas Stone se k muži prudce otočil. Byla to brutální slova. Jenomže Turek měl svůj vlastní způsob mluvy i uvažování a v tuto chvíli nebyl na hádky čas. Douglas Stone vytáhl z kufříku dlouhý skalpel a ukazováčkem nahmatal ostrý okraj rány. Potom přitáhl lampu blíž k lůžku. Štěrbinou v jašmaku na něho zíraly tmavé oči. Bylo vidět jen duhovky – zorničky se v nich takřka ztrácely.

„Dal jste jí opravdu velkou dávku opia.“

„Ano, dostala pořádnou dávku.“

Douglas Stone opět rychle pohlédl do těch tmavých očí, jež se upíraly přímo na něj. Byly tupé a bez lesku, ale když se do nich chvíli díval, přece se v nich zamihotala jiskřička a rty se zachvěly.

„Není úplně v bezvědomí,“ pronesl.

„A nebylo by dobré zapracovat tím nožem, dokud se to obejde bez bolesti?“

Stejná myšlenka bleskla hlavou i chirurgovi. Uchopil poraněný ret kleštěmi a dvěma hbitými řezy odstranil široký kus ve tvaru V. Žena se na pohovce divoce vymrštila a z úst jí vyšel strašlivý klokotavý výkřik. Strhla si z obličeje závoj. Byla to tvář, kterou znal. Navzdory křečovitě rozchlípenému hornímu rtu a řinoucí se krvi to byla tvář, kterou znal. Žena si bez ustání ohmatávala ránu, jež jí zela v obličeji, a křičela a křičela. Douglas Stone se i se skalpelem a kleštěmi ztěžka posadil na spodní konec pohovky. Místnost kolem něj zběsile vířila a on měl pocit, jako by se mu kdesi za uchem roztrhl lebeční šev. Nezúčastněný divák by řekl, že z těch dvou tváří byla děsivější ta jeho. Jako by měl zlý sen nebo jako by přihlížel jakési divadelní hře, začal si uvědomovat, že Turkovy vlasy a vous leží na stole a o stěnu že se opírá lord Sannox s rukou v bok a tiše se směje. Výkřiky nyní umlkly a ta strašlivá hlava padla opět na polštář, Douglas Stone však seděl bez hnutí a lord Sannox se nepřestával sám pro sebe chichotat.

„Pro Marion to bylo vskutku nezbytné, tahle operace!“ řekl. „Nikoli po stránce tělesné, ale po stránce morální, chápete? Morální!“

Douglas Stone se sklonil k zemi a začal si hrát se střapcem visícím z přikrývky. Jeho nůž cinkl o zem, ale chirurg stále třímal kleště – a ještě něco jiného.

„Už dávno jsem měl v úmyslu ji exemplárně potrestat,“ pronesl lord Sannox sladce. „Vaše psaníčko o středeční schůzce nebylo doručeno a já ho teď mám u sebe v náprsní tašce. Uskutečnění toho nápadu mě stálo trochu námahy. Mimochodem, tu ránu nezpůsobilo nic nebezpečnějšího než můj pečetní prsten.“

Pronikavě se zadíval na svého zamlklého společníka a natáhl kohoutek maličkého revolveru, který měl v kapse kabátu. Leč Douglas Stone stále jen popotahoval za střapec.

„No vidíte: přece jenom jste svou schůzku nezmeškal!“ podotkl lord Sannox.

A v tu chvíli se Douglas Stone dal do smíchu. Smál se nahlas a dlouho. Zato lord Sannox se teď nesmál. Rysy jeho tváře se zaostřily a ztuhly – pocítil cosi jako strach. Vyšel z pokoje, a to po špičkách. Stařena čekala venku.

„Až se vaše paní probudí, postarejte se o ni,“ řekl lord Sannox.

Potom vyšel na ulici. U dveří stála drožka a kočí pozvedl ruku ke klobouku.

„Johne,“ pravil lord Sannox, „nejdřív odvezete domů doktora. Dolů se mu asi nebude chtít, řekl bych. Povězte jeho komorníkovi, že ochořel u případu.“

„Velmi dobře, pane.“

„Pak odvezete domů lady Sannoxovou.“

„A co vy, pane?“

„Ach, já se budu v příštích několika měsících zdržovat na adrese hotelu di Roma v Benátkách. Zařiďte, aby mi tam posílali korespondenci. A řekněte Stevensovi, ať příští pondělí vytáhne na světlo všechny nachové chryzantémy a zatelegrafuje mi, jak to dopadlo.“

NÁŠ PŮLNOČNÍ NÁVŠTĚVNÍK

I

Při západní straně ostrova Arran, zřídka navštěvované a turistům prakticky neznámé, leží ostrůvek jménem Uffa. Mezi Uffou a Arranem se prostírá úžina široká asi dvě a půl míle, kam od severu vtéká nebezpečný mořský proud. I za nejklidnějších dnů čeří hladinu úžiny všelijaké vlnky, víry a prolákliny, což svědčí o působení skrytých sil, ale když zafouká vítr od severu, takže mocné vlny Atlantiku přeplní záliv a setkají se s menšími bratříčky, kteří se honí při opačné straně ostrova, nastane zde takový kvas a vřava, že staří námořníci říkají, že nic podobného jaktěživo neviděli. Bůh pomáhej lodi, která v úžině za takového dne uvízne!

Třetinu ostrova Uffa vlastnil můj otec a já jsem se tam narodil a vyrůstal. Naše hospodářství bylo dosti malé: kdyby člověk sebral kámen na pobřeží patřícímu k Carracuilu (tak se naše farma jmenovala), podařilo by se mu třemi hody překonat celou rozlohu naší orné půdy – a že na délku byly naše pozemky sotva rozsáhlejší než na šířku. Za tímto úzkým pruhem polností, kde jsme pěstovali kukuřici a brambory, stála samotná usedlost: poněkud bezútěšně vyhlížející stavení ze šedého kamene[1], o něž se z jedné strany opíral kravín, obložený červenými dlaždicemi, a zezadu se od něj vzhůru k Beg-na-sacheru a Beg-na-phailu, dvěma rozeklaným pahorkům, které označovaly střed ostrova, táhla holá zvlněná planina. Měli jsme dostatek pastvin, abychom uživili párek krav a osm deset ovcí, a dole v Carravoe kotvil náš člun. Když nebraly ryby, měli jsme alespoň víc času na obdělávání polností, a když počasí nepřálo úrodě, velmi pravděpodobně se u pobřeží našla hustá hejna sleďů. Zkrátka a dobře, sedlák na Uffě měl stejnou šanci dát si stranou na horší časy pár pencí jako většina lidí na pevnině.

Kromě naší rodiny, McDonaldových z Carracuilu, žily na ostrově ještě dvě další: Gibbsovi z Ardenu a Fullartonovi z Corriemains. Nikdo z nás se netěšil žádnému přednostnímu postavení, protože žádná z rodin se nemohla ohánět legendou o výjimečném příchodu na ostrov. Všechny tři držely svoje hospodářství po mnoho generací díky přímému následnictví, platily nájem vévodovi z Hamiltonu a skromně prosperovaly. Otec mě dokonce mohl poslat do Glasgowa na studia medicíny, a tak jsem docházel dva roky na přednášky, avšak potom mě buď z nějakého rozmaru, anebo proto, že se mu ztenčily finanční prostředky, zase odvolal domů. Roku 1865 jsem tedy zase trčel na ostrůvku. Vzdělání se mi dostalo právě tolik, abych toužil po dalším, a doma mi byl společníkem jen zachmuřený, přísný stařec, poněvadž matka mi před několika lety zemřela a sourozence jsem neměl.

Pravda, na ostrově žili dva mladíci zhruba mého věku, Geordie a Jock Gibbsovi, jenomže to byli neotesaní křupani, sice dobrosrdeční, ale omezených zájmů, jež nikterak nepřekračovaly rámec rybolovu a sedlačení. Více po chuti mi byla společnost Minnie Fullartonové, hezké dcery starého Fullartona z Corriemains. Jako děti jsme spolu vyrůstali a bylo přirozené, že když Minnie rozkvetla ve zdravím kypící děvče se svěží tváří a já v mládence se širokými plecemi a dlouhýma nohama, vzniklo mezi námi cosi vroucnějšího než kamarádství. Její starší bratr byl hokynářem v Ardrossanu a prý si vedl dobře, takže tento sňatek se mi jevil jako vhodný, avšak z nějakého důvodu měl můj otec vůči důvěrnému vztahu s Minnií silné námitky, a dokonce mi zakázal se s ní dál vídat úplně. Já jsem se jeho příkazům vysmál, protože jsem byl horkokrevný, neuctivý chasník, a s Minnií jsem se scházel dál, ale když se to otci doneslo, došlo mezi námi k řadě drsných výstupů, které div neskončily rvačkou. Jeden takový spor jsme měli těsně před ekvinokciální bouří[2] na jaře toho roku, kdy se započíná můj příběh, a já jsem po něm furiantsky odešel na obvyklé místo dostaveníček, zatímco staroch zůstal doma; jeho obličej mlčenlivě vypovídal o potlačovaných citech a velké kostnaté ruce se mu třásly vzteky. Od té doby jsem často litoval, že jsem se nechoval smířlivěji, ale jak jsem mohl tušit, jaké temné chvíle nás čekají?

Na ten den si dobře pamatuji. Jak jsem rázoval po úzké stezce, a divoce sekal holí do bodláků rostoucí kolem ní, v mysli mi tanula řada trpkých myšlenek. Z jedné strany náš nevelký majetek ohraničovaly comberské útesy, jež se vypínaly přímo z vody do výšky dvou set stop. Z jejich vrcholků, porostlých travou, se naskýtal velkolepý výhled do všech směrů. Natáhl jsem se tam na zelené drny, pozoroval, jak nad winnerskými písčinami tančí příboj a naslouchal zurčení vody dole pode mnou, v jeskyních Combery. Před sebou jsem měl západní stranu ostrova a z místa, kde jsem ležel, bylo vidět celou rozlohu Irského moře, sahající až tam, kde dlouhá mlžná linie obzoru značila severní pobřeží našeho sesterského ostrova. Od severozápadu vál čerstvý vítr a veliké atlantické vlny se jedna za druhou vesele hrnuly do úžiny, odspodu tmavohnědé, seshora světlezelené, a s ponurým řevem se tříštily o úpatí útesů. Zas a znovu polykala loudavou vlnu jiná, co se zčerstva hnala za ní, a vzápětí společně narážely na břeh a posílaly spršku mořské vody až nahoru ke mně. Vzduch štiplavě čpěl mořem. Na severu se vršily mraky a vrcholek Goatfellu na ostrově Arran vypadal vzdálený a zlověstný. Na moři nebylo vidět žádná plavidla, až na dychtivě odfukující parníček, jenž si hledal útočiště v Clydu, a na svižnou brigantinu, která plavolila podél břehu. Uvažoval jsem právě, kampak má asi namířeno, když jsem zaslechl lehké svižné kroky, a to už vedle mne stanula Minnie Fullartonová, s tváří zrůžovělou námahou a rozevlátými hnědými vlasy.

„Co tě souží, Archie?“ zeptala se mě, vedena bystrou intuicí, jež je ženám vlastní. „Stařík se do mě zase strefoval, co?“

Bylo zvláštní, jak mile a lahodně zněl z jejích úst přízvuk, který ze sebe tak drsně vyrážel můj otec. Zatímco jsem jí líčil dopolední hádku, ruku v ruce jsme se usadili na zelený pahorek.

„Vidíš, chtějí nás rozdělit,“ řekl jsem. „Ale na mou duši, jestli se pokusí mě od tebe odradit, se zlou se potážou!“

„Já ti za to nestojím, Archie,“ odvětila teskně. „Pro chlapíka, který umí mluvit jako ty a už je z něj napůl učenec, jsem moc obyčejnská a prostá.“

„Ale Minnie! Ty jsi spíš až moc hodná a upřímná – pro každého chlapíka,“ opáčil jsem, ačkoliv jsem v srdci věděl, že na tom, co říká, je něco pravdy.

„Beztak už tady nebudu dlouho zaclánět,“ pokračovala, hledíc mi vážně do očí. „Včera v noci jsem dostala vzkaz. Viděla jsem ducha, Archie.“

„Žes viděla ducha?“ vyhrkl jsem.

„Jo a vím najisto, že to byl vzkaz ze záhrobí. Když umřel bratránek Stevie, taky ducha viděl.“

„Pověz mi o tom, drahoušku,“ vybídl jsem ji. Její vážnost na mě zapůsobila.

„Není moc co povídat. Včera v noci, bylo něco přes půlnoc, snad jedna. Ležela jsem, nespala a hloubala tu o tom, tu o tamtom, a koukala jsem přitom na okno. Najednou jsem uviděla, jak na mě přes sklo zírá obličej – hroznej obličej, Archie. Nikdo z ostrova to nebyl. Viděla jsem, jak se mu blýskají oči – byl to totiž mužskej obličej – a nos měl bílej tam, kde ho tisknul na sklo. Krev v žilách mi ztuhla a já nedokázala ani křiknout o pomoc. Zmizel stejně rychle, jako se objevil.“

„Kdo to mohl být?“ vzkřikl jsem.

„Přízrak nebo strašidlo,“ pronesla Minnie s jistotou.

„Víš jistě, že to nebyl Tammy Gibbs?“

„Kdepak, Tammy to nebyl. Mělo to tmavou, drsnou, zarputilou tvář.“

„No dobrá,“ rozesmál jsem se. „Jen doufám, že se ten chlapík, ať už je to kdokoliv, přijde kouknout i na mě. Já už si brzo zjistím, kdo to je a odkud se tu vzal. Ale už o tom nebudeme mluvit, jinak se dneska večer zase sama vylekáš. I tak nás čeká pošmourná noc.“

„A což teprve chudáky námořníky!“ odvětila teskně, vrhajíc pohledy na temný nečas, který se k nám řítil od severu, a na bílé lemování příboje na winnerských písčinách. „Kam má asi namířeno ta brigantina? Pokud to neotočí k Lamlashi nebo do zátoky u Brodicku, octne se u pobřeží v náramný šlamastyce.“

Sledovala ono elegantní plavidlo, které už upoutalo mou pozornost. Brigantina se držela kus od břehu a zjevně byla připravena na špatné počasí, protože na čelním stěžni měla skasanou kosatku i košovou plachtu.

„Začíná tu na tebe být moc velká zima!“ zvolal jsem nakonec, když mračna zahalila slunce a poryvů ostrého severního větru přibývalo. Šli jsme zpátky společně, dokud jsme se nepřiblížili k Carracuilu, kde mě Minnie opustila a vykročila po stezce do Corriemains; domů to od naší chatky na nářadí měla asi míli. Zadoufal jsem, že nás spolu neviděl otec, jenomže ten už na mě čekal u dveří a soptil. Obličej měl popelavý vzteky a v rukou třímal brokovnici. Zapomněl jsem, zda jsem se zde už zmínil o tom, že navzdory svému věku patřil můj otec k největším silákům, jaké jsem kdy poznal.

„Tak ty ses vrátil!“ zařval na mě a zamával puškou. „Ty pitomej, drzej – “ Nečekal jsem, až ze sebe vysype všechny ty nadávky, které jsem už znal.

„Držte laskavě jazyk za zuby!“ řekl jsem mu.

„Co si to dovoluješ?“ houkl a pozdvihl paži, jako by se mě chystal uhodit. „Co sem lezeš? Táhni si tam, kam chodíš na freje!“

„A vy táhněte k čertu!“ opáčil jsem, protože jsem se docela přestal ovládat, načež se po mně otec rozehnal pažbou pušky. Já jsem však úder odrazil holí. Chvilku mě ďábel pokoušel, v hrdle mi užuž bublaly kletby, ale spolkl jsem je, otočil se na podpatku a odpochodoval zpátky do Corriemains, kde jsem strávil den s Fullartonovými. Zdálo se mi, že se z mého otce, který byl už dávno pěkný držgrešle, valem stává šílenec – a to šílenec nebezpečný.

II

V mysli jsem se tak zaujatě obíral svým rozhořčením, že jsem byl, obávám se, špatným společníkem a vypil jsem asi víc whisky, než bylo zdrávo. Na to si vzpomínám. Jednou jsem klopýtl o stoličku a Minnie se na mě překvapeně a smutně podívala, zatímco starý Fullarton se uchechtl pod vousy a rozkašlal se, aby smích zamaskoval. Domů jsem se nevydal dřív než v půl desáté, což byla na zdejší poměry hodina velice pozdní. Věděl jsem, že otec už bude v limbu, a pokud vlezu do domu oknem svého pokoje, mám slušné vyhlídky na klidnou noc.

Tou dobou už foukalo opravdu silně, takže kdy jsem kráčel po klikaté cestě, spadající dolů k Carracuilu, musel jsem se proti náporu vichřice opřít ramenem. Byl jsem určitě pod vlivem alkoholu, poněvadž se mi vybavuje, jak jsem hlasitě zpíval, přizvukuje svým ubohým hláskem skučení větru. Právě jsem dorazil k plotu naší usedlosti, když došlo k drobné příhodě, jež mi pomohla vystřízlivět.

Bílá barva se v přírodě vyskytuje tak vzácně, že na ostrově, jako je náš, kde i papír pokládáme za cenné zboží, rázem upoutá pozornost. Na cestě přede mnou se větvičce hlodáše třepetalo cosi bílého. Zvedl jsem to a ke svému značnému úžasu jsem shledal, že držím lněný kapesník – navíc parfémovaný. Doposud jsem si byl naprosto jist, že na ostrově se nic, co by se podobalo kapesníku, zkrátka nevyskytuje. Ve společenství tak malém, jako bylo to naše, jsme navzájem znali svou garderobu do všech detailů. A co se týkalo vůně na Uffě, to už byl holý nesmysl! Komu tedy tenhle kapesník patřil? Měla snad Minnie pravdu a na ostrově se pohybuje cizinec? Velmi zamyšleně jsem znovu vykročil, svíraje svůj nález v dlani a uvažuje o tom, co Minnie viděla včera v noci.

Když jsem pak u sebe v ložnici zapálil rákosovou svíčku[3], znovu jsem kapesník prozkoumal. Byl čistý a nový, v rohu měl červeným hedvábím vyšitý monogram A.W. Jiná vodítka ohledně vlastníka nenabízel, ačkoliv podle velikosti se dalo soudit, že se jedná o kapesník pánský. Tato příhoda mi připadala natolik neobvyklá, že jsem chvíli seděl na posteli a snažil se ji otupělou myslí nějak zpracovat, avšak k žádnému závěru jsem nedospěl. Snad bych se svěřil i otci, ale jeho sípavé chrápání z vedlejší místnosti dotvrzovalo, že tvrdě spí. Bylo to tak nakonec dobře, poněvadž jsem neměl náladu na sekýrování a patrně bychom se pohádali. Staroch měl před sebou už jen málo života, takže dnes mi přináší určitou útěchu vědomí, že mu ten zbytek nezkalila žádná naše váda. Nesvlékl jsem se, neboť po chvíli jasných úvah se mi mozek opět zkalil, a já položil hlavu na polštář a upadl do hluboké dřímoty. Musel jsem spát asi čtyři hodiny, když vtom jsem procitl náhlým leknutím. Do dnešního dne nevím, co mě tenkrát probudilo. Všude vládl naprostý klid, a přece jsem shledal, že moje smysly jsou ve stavu krajního napětí. Byl snad někdo u mě v pokoji?

Okolo vládla naprostá tma, ale já se stejně opřel o loket a rozhlédl se. Nebylo nic vidět, ten záhadný pocit mě však neopouštěl. V tom okamžení odplynul z tváře měsíce mračný cár a do mé ložnice se najednou linul proud chladného světla. Instinktivně jsem vzhlédl a – dobrý Bože! – u okna byla tvář, zlá, potměšilá tvář s hrubě řezanými tahy, která se zřetelně rýsovala ve stříbřité záři a civěla na mě jako včera v noci na Minnii. V jedné chvíli jsem se na lůžku chvěl a tetelil jako vyděšené děcko, ve chvíli následující už bylo sklo i okenice pryč a já se válel po štěrkové cestě, svíraje pažemi vysokého silného chlapa – rvali jsme se jako psi. Když jsme se skutáleli dolů, téměř intuitivně jsem vycítil, že si zajel rukou do postranní kapsy, načež jsem mu přišpendlil zápěstí k zemi a držel ze všech sil. Zuřivě se snažil osvobodit, ale byl jsem na něho příliš silný, a tak jsme se vrávoravě postavili na nohy, aniž jsem sevření uvolnil; oba jsme namáhavě oddechovali a cenili na sebe zuby.

„Koukej mi pustit ruku, ty zmetku!“ řekl.

„Nejdřív koukej ty pustit tu pistoli!“ zalapal jsem po dechu.

V měsíčním světle jsme se na sebe tvrdě zahleděli a on se vzápětí rozesmál a uvolnil prsty. O štěrk břinkl těžký lesknoucí se předmět, v němž jsem rozeznal revolver. Šlápl jsem na něj a pustil svého protivníka.

„No, kamaráde, co teď?“ řekl a znovu se zasmál. „Bude tohle konec prvního kola, anebo celého zápasu? Vy ostrovani jste mi ale pohostinná cháska, na mou věru! Tak moc se nemůžete dočkat, až přivítáte cizince, že ani nehledáte dveře, ale rovnou proskočíte oknem jako pekelná rachejtle!“

„Proč se v noci plížíte kolem domů poctivých lidí se zbraní v kapse?“ otázal jsem se ho přísně.

„Napadlo mě, že bych mohl zbraň potřebovat,“ odvětil. „Koneckonců, když tady pobíhají takoví mladí ďáblíci jako vy. Hola! Tady máme dalšího z rodinky!“

Ohlédl jsem se a zjistil, že mi skoro u lokte stojí otec. Vyšel ven předními dveřmi. Ve větru mu vlál noční úbor ze šedé vlny i prošedivělé vlasy; stařec byl zjevně dosti rozrušen. V ruce držel dvouhlavňovku, kterou mě ohrožoval dopoledne. Přiložil si ji k rameni, a nebýt toho, že jsem rukou odstrčil hlaveň, vystřelil by mně nebo cizinci mozek z hlavy.

„Posečkejte chvilku, otče,“ řekl jsem mu. „Vyslechneme toho člověka. A vy…“ oslovil jsem cizince, „… můžete jít dovnitř s námi a ospravedlnit se, pokud to ovšem svedete. Ale mějte na paměti, že jsme v přesile, takže si radši moc nevyskakujte.“

„Ne tak zhurta, kohoutku!“ zabručel. „Máte sice můj šestiraňák, ale v kapse mi zůstal ještě derringer. V Coloradu jsem se naučil nosit při sobě oba. Teď ale radši pojďme do té vaší chatrče, ať celou tuhle věc nějak vyřešíme. Mokrý jsem na kost a hlad mám jako vlk.“

Otec si stále ještě něco pro sebe mumlal a šermoval puškou, ale nijak se nevzpěčoval, když jsem cizince vedl do domu. V kuchyni jsem škrtl sirkou a rozsvítil petrolejku, k níž se cizinec vzápětí sklonil a připálil si od ní cigaretu. Jakmile mu světlo naplno ozářilo obličej, s otcem jsme si ho pořádně prohlédli. Byl to muž kolem čtyřicítky, pozoruhodně hezký, spíše španělského typu: měl modročerné vlasy a vous a od slunce opálenou tvář. Oči měl velmi jasné a jejich pohled byl tak pronikavý, že byste si mohli začít myslet, že jste si prve něco namlouvali, ale pouze do chvíle, než jste se na něj podívali z profilu. Byla v něm stopa bezstarostnosti a divoké rozpustilosti, která spolu s jeho šlachovitou, silnou postavou budila dojem, že se jedná o muže, který má za sebou dobrodružnou minulost. Byl elegantně oblečen do manšestrového kabátu a šedavých kalhot cizokrajného střihu. Aniž by sebeméně vzdoroval našemu důkladnému zkoumání, usadil se na kredenc houpaje nohama a vypouštěje z cigarety modré obláčky dýmu. Zdálo se, že jeho vzhled otce uklidňuje – anebo ho snad uchlácholil pohled na cizincovy prsteny, které se mu blýskly na levé ruce pokaždé, když v ní zvedl ke rtům cigaretu.

„Musíte Archieho omluvit, pane,“ řekl podlézavě. „Je to mladej chasník s rychlejma rukama a používá víc svaly než mozek. Já sám jsem se taky drobátko ukvapil. To střílení po vás, pane, to byl jen úlet mrzoutskýho dědka. Nepochybuju o tom, že jste návštěvník anebo někdo ze ztroskotaný lodi. Ale žádná loď tu přece neztroskotala, anebo jo?“ Tato myšlenka probudila v duši mého otce ďábla hrabivosti – to on mu teď hleděl z lesknoucích se očí, to on způsobil, že se starci roztřásly dlouhé šlachovité ruce.

„Přijel jsem lodí,“ pronesl cizinec stroze. „Tohle byl první dům, k němuž jsem se od pobřeží vydal. A na přijetí, které jste mi zde uchystali, nejspíš nikdy nezapomenu. Tahle mladá naděje vašeho stáří mi málem zlámala vaz!“

„A že jsem odvedl dobrou práci!“ skočil jsem mu horkokrevně do řeči. „Proč jste nepřišel ke dveřím jako člověk, a místo toho se plížil k oknu?“

„Buď zticha, Archie, buď zticha!“ řekl prosebně otec, zatímco se na mě návštěvník přátelsky usmíval od ucha k uchu, jako bych byl promluvil tónem nanejvýš smířlivým.

„Nijak vám to nevyčítám,“ řekl. Mluvil s přízvukem, jenž byl chvílemi divnou směsicí šišlání cizince a lehké yankeeské intonace, kdežto jindy zněl zcela čistě. „Já jsem ostatně udělal totéž, kamaráde. Snad jste si včera všiml brigantiny, která objížděla zdejší pobřeží, ne?“

Kývl jsem na souhlas.

„Tak ta je moje,“ řekl. „Jsem majitel, kapitán a vůbec nač si vzpomenete. Proč by člověk nemohl utrácet peníze, jak se mu zlíbí? Baví mě křižovat moře a baví mě nové zážitky. Hádám, že tím nikomu neškodím. Minulý měsíc jsem byl ve Středozemním moři, ale modrá obloha a krásné počasí už mi lezou krkem. Ostrov Chiós je ráj na zemi, ze kterého se mi dělá zle. Sem k vám jsem se přijel nadýchat čerstvého vzduchu a svobody. Sjezdil jsem západní ostrovy, a když jsme dojeli až sem, tohle místo se mi zalíbilo, a tak jsem přitáhl čelní ráhno ke stěžni a včera večer se vylodil na břehu, abych to tu prozkoumal. Natrefil jsem na jiný dům, než je ten váš; stojí o kus dál směrem na západ. Ale viděl jsem dost, aby mi bylo jasné, že tohle je místečko podle mého gusta – opravdu klidný kout! A tak jsem se včera vrátil na palubu a všechno tam zařídil. A teď mě tu máte. Hádám, že mě na pár týdnů můžete ubytovat. Jsem skromný člověk a mám čím platit. Řekněme, že vám dám za byt a stravu deset dolarů týdně a zaplatím na čtrnáct dní dopředu, co vy na to?“

Strčil ruku do kapsy a vytáhl čtyři lesklé napoleony, které poslal po desce kredence mému otci. Ten po nich dychtivě hrábl.

„Omlouvám se, že jsem vám uchystal tak drsné přivítání,“ řekl jsem poněkud rozpačitě. „V té chvíli jsem byl napůl v limbu.“

„Už ani slovo, kamaráde, už ani slovo!“ zvolal srdečně. Napřáhl ke mně ruku a pevně mi stiskl mou. „Nějaká ta peprná ťafka, to pro mě není nic nového. Předpokládám, že tenhle obchod můžeme považovat za uzavřený, viďte?“

„Můžete u nás pobejt, jak dlouho si budete přát, pane,“ odpověděl můj otec a přitom stále žmoulal ty čtyři mince. „Archie a já se vynasnažíme, abysme vám návštěvu u nás zpříjemnili co nejvíc. Není to zas tak neutěšený místo, jak byste si snad mohl myslet. Když přijedou lodi z Lamlashe, dovezou nám noviny a další zprávy.“

Napadlo mě, že tato informace cizince ani v nejmenším nepotěšila. „Nechcete snad říci, že vám sem vozí tisk?“ řekl.

„Jakpak ne? Scotsman a Glasgowskej zpravodaj. Ale možná byste rád, abychom nazejtří ráno s Archiem doveslovali k vaší lodi a vyzvedli vám zavazadla, ne?“

„Briga už bude touhle dobou padesát mil odsud,“ pronesl návštěvník. „Ujíždí před bouřkou do Marseille. Řekl jsem prvnímu důstojníkovi, aby sem s ní přijel zhruba za měsíc nebo tak nějak. Pokud jde o zavazadla, já vždycky cestuji nalehko. Pokud má člověk naditou tobolku, nic moc víc nepotřebuje. Všechno, co mám, je v uzlíku pod vaším oknem. Mimochodem, jmenuji se Digby – Charles Digby.“

„Já myslel, že vaše iniciály jsou A. W.,“ poznamenal jsem.

Vyskočil z kredence, jako by ho něco píchlo, a obličej mu na chviličku poněkud zešedivěl. „Co tím chcete, k čertu, říct, chlapče?“ zeptal se.

„Napadlo mě, že by tohle mohlo být vaše,“ odpověděl jsem a podal mu kapesník, který jsem našel.

„Ach tak! To má být všecko?“ pronesl s dosti nuceným smíchem. „Nějak jsem nechápal, kam míříš. To je v pořádku: tenhle kapesník patří Whittingdaleovi, mému druhému důstojníkovi. Nechám si ho, dokud Whittingdalea zase neuvidím. A teď navrhuji, abyste mi dali něco k jídlu, protože skoro umírám hlady.“

Nabídli jsme mu všechnu prostou stravu, co jsme ve spižírně našli, a on hltavě jedl a obrátil do sebe i objemnou sklenici whisky s vodou. Potom mu otec ukázal pokoj pro hosty a Digby se tvářil, že je s nabízeným pohostinstvím nadmíru spokojen, načež jsme se všichni odebrali na lože. Když jsem se vrátil na svůj kavalec, všiml jsem si, že vichřice nabrala na síle, a v měsíčním světle jsem uviděl, jak kolem mého rozbitého okna poletují dlouhé provazce mořských chaluh. Do místnosti třepotavě vletěl veliký netopýr, což se na ostrovech považuje za jistou předzvěst neštěstí, avšak já jsem nikdy nebyl pověrčivý, a tak jsem nechal chudáka netopýra najít zase cestu ven.

III

Ráno vichřice stále zuřila v plné síle, přestože nebe bylo z valné části modré. Náš host vstal časně, a tak jsme společně sešli dolů k moři. Na pláž se valily mocné vlny, chvíli se přetlačovaly jako stádo volků, aby se vzápětí s řevem rozstříkly o břeh, až se před nimi carracuilské oblázky rozlétly jako kartáčové střely a vzduch sytila vodní pěna.

Stáli jsme tam a pozorovali celou scénu, když vtom jsem zahlédl, jak k nám chvátá můj otec. Od rozbřesku byl na nohou a hned vyrazil ven. Jakmile nás teď uviděl, začal mávat rukama a cosi křičet, ale vítr jeho hlas odnášel pryč. Rozběhli jsme se k němu, poněvadž nám bylo jasné, že nese novinky.

„Ta briga ztroskotala a všichni se utopili!“ křikl, když jsme k němu došli.

„Cože?!“ zvolal náš návštěvník.

Jestli jsem kdy slyšel obrovskou radost stěsnanou do dvou slabik, bylo to právě nyní.

„Utonuli a z lodi se nic nezachránilo!“ opakoval otec. „Pojďte se kouknout sami.“

Následovali jsme ho přes Comberu až na rovné písčiny na opačné straně ostrova. Byly posety rozbitými kusy lodního brlení a zábradlí, obložením kajut a všemožnými dalšími troskami. Kus od břehu si vlny pohazovaly silným ráhnem, které občas vystřelilo k obloze jako obří oštěp, aby vzápětí padlo zpět a zmizelo v úžlabí zmítajících se vod. Digby spěchal k nejbližšímu kusu dřeva, sklonil se nad ním a bedlivě si ho prohlížel.

„Proboha!“ řekl nakonec, nadechuje se dlouze mezi zuby. „Máte pravdu! Je to Proserpina. A celá posádka zahynula. To je ale hrůza!“

Při těch slovech měl tvář nesmírně vážnou, ale v jiskrných očích mu jen hrálo. Začínal jsem vůči tomu člověku pociťovat silný odpor a nedůvěru.

„Existuje šance, že by se někdo z nich dostal na břeh?“ řekl.

„Ne, ne. A z nákladu taky ani ťuk,“ odvětil můj otec s upřímným zármutkem v hlase. „Vy holt tohle pobřeží neznáte. Z vnější strany Winners je strašnej spodní proud, co se táhne obloukem až k ostrovu Holy. No povězte: když už věděli, že ztroskotají, proč to nevzali směrem k jihu, aby si odměnu vybral poctivej člověk místo těch rošťáků na Arranu? Možná by tu snad mohl plavat nanejvýš prázdnej sud, ale truhlice ani náhodou, natož potom tělo.“

„Chudáci!“ řekl Digby. „Ale co naplat? Každého z nás to jednou čeká – tak proč ne tady a teď? Přišel jsem o loď, ale díky Bohu si mohu koupit novou. Kvůli nim mě to ovšem mrzí, moc mě to mrzí! Varoval jsem Lamarcka, že čeká příliš dlouho, ačkoliv je barometr nízko a pobřeží na závětrné straně vypadá ohavně. Může za to poděkovat jen sám sobě. Byl mým prvním důstojníkem, slídil mizerná, všetečka, pes jeden chamtivá!“

„Nespílejte mu!“ řekl jsem. „Už je po smrti.“

„Dobře jste to řekl, můj mladý mravokárce!“ odpověděl. „Přijít o pět tisíc liber ještě před snídaní, možná byste se v řeči tak nekrotil. Ale co nadělám? Nemá smysl plakat nad rozlitým mlékem. Vogue la galère[4], jak praví Francouzi. Nikdy není tak zle, aby nemohlo být ještě hůř.“

Můj otec s Digbym zůstali na místě ztroskotání, já jsem však zamířil do Corriemains, abych uklidnil Minnii stran zjevení u okna. Když jsem jí všechno vypověděl, její názor se shodoval s mým: posádka brigy možná věděla o cizinci víc, než mu bylo milé. Dohodli jsme se, že bych ho měl bedlivě sledovat, aniž by se o tom dozvěděl.

„Ale, Archie,“ řekla, „dokud má u sebe ty hrozný zbraně, neměl bys mu odporovat ani ho rozzlobit. Měl by ses chovat slušně a přívětivě a nevzpěčovat se mu.“

Zasmál jsem se a přislíbil jí, že budu převelice opatrný, což ji trochu uchlácholilo. Zpátky šel se mnou starý Fullarton, který doufal, že najde nějaký kus dřeva; on i můj otec pak po mnoho dní obhlíželi pobřeží, nenašli však nic cenného, protože spodní proud tekoucí kolem Winners měl náramnou sílu, takže všechno nejspíš strhl směrem napravo, do zátoky u Lamlashe na ostrově Arran.

Bylo úžasné, jak rychle se cizinec přizpůsobil ostrovním poměrům a jak užitečný nám byl okolo usedlosti. Do čtrnácti dnů znal ostrov skoro stejně dobře jako já. Nebýt nepříjemné vzpomínky na ztroskotání lodi, která mě pálila v paměti, asi bych zjistil, že ho začínám mít rád. Měl tropickou povahu: občas sice býval velice sklíčený, ale v podstatě byl bujnost sama, často zcela přirozeně utrousil žert anebo se dal do zpěvu, což jsou způsoby nám seveřanům neznámé. Ve vážnějších okamžicích byl společníkem nanejvýš zajímavým, který ostrovtipně a plynně hovořil o lidech a způsobech i o vlastních podivných dobrodružstvích, jichž bylo nespočet. Zřídkakdy jsem se setkal s brilantnějším a zábavnějším mužem. Večer u kuchyňského krbu jsme se od něj s otcem nedokázali odtrhnout celé hodiny, zatímco přeskakoval od jednoho tématu k druhému a kouřil cigarety. Zdálo se mi, že v uzlíku, který si s sebou prvního dne přinesl, musí být jen samý tabák. Postřehl jsem, že v těchto rozmluvách, jež byly adresovány převážně mému otci, obvykle útočil na slabou stránku starcovy nátury – a snad to ani nedělal naschvál. Ze rtů mu pohotově plynuly příběhy o lidské mazanosti či chytrosti, o rozličných způsobech, kterak se dá lidstvo balamutit a kterak lze získávat peníze; a jeho dychtivý posluchač si v nich liboval. Nemohl jsem si pomoci, abych se o tomhle jednoho večera nezmínil; otec zrovna odešel z pokoje a chraplavě se přitom smál, až se zalykal, historce o tom, jak nějací zemědělci v Biskajském zálivu uvázali za bouřlivé noci býčkovi na rohy lucerny a pak zvíře odvedli kus od břehu a přiměli ho, aby se stavělo na zadní a couvalo, takže se posádky lodí na moři domnívaly, že vidí světla jiného plavidla a beze strachu tím směrem kormidlovaly, až se zničehonic ocitly na kamenitém pobřeží.

„Takové historky byste starochovi vykládat neměl,“ řekl jsem mu.

„Drahý chlapče,“ opáčil velmi laskavě, „ještě jste ze světa neviděl pranic. Bezpochyby jste si vytvořil úhledné názory a představy o slušnosti a takových věcech a velice dogmaticky na nich lpíte právě tak, jak to chytří muži vašeho věku dělávají. Já jsem kdysi také míval představy o tom, co je dobré a co špatné, ale o všechny jsem postupně přišel. Je to jenom jakýsi lak, který záhy oprýská, jakmile se člověk začne otírat o drsný svět. Na počátku jsem míval duši celou, ale dnes je na ní víc šrámů, vrásek a jizev víc než na těle – a to je celkem hodně, smím-li podotknout.“ S těmito slovy si rozhalil blůzu a ukázal mi hruď.

„Dobré nebe!“ řekl jsem. „Kde jste k tomu, u všech všudy, přišel?“

„Tohle byla kulka,“ řekl, ukazuje na hluboký modravý záhyb pod klíční kostí. „Slízl jsem to za barikádou v Berlíně v roce osmnáct set čtyřicet osm. Langenbeck[5] řekl, že taktak minula podklíčkovou tepnu. A sem...“ pokračoval a dotkl se přitom dvou zvláštních okrouhlých jizev na hrdle, „sem mě kousl náčelník Siouxů, když jsem pod Custerovým velením bojoval na prérii[6]. Ze stejného dýchánku jsem si odnesl ještě šíp ve stehně. Tohle je památka na lodní vzpouru indických námořníků, ale pak už mám jen samé škrábance – stopy po očkování v Kalifornii. Jistě mi teď odpustíte, že mám pistoli vždy pohotově. Skolili mě zkrátka až příliš často.“

„A co je tohle?“ otázal jsem se a ukázal na jelenicový váček, který měl zavěšený na silném provázku na šíji. „Vypadá to jako kouzlo.“

Chvatně si zapjal blůzu. Zjevně ho to rozrušilo. „To nic,“ odbyl mě. „Jsem římský katolík a téhle věcičce říkáme škapulíř.“

Toho večera jsem z něj už sotva dostal slovo, a dokonce i nazítří byl zdrženlivý a měl jsem dojem, že se mi vyhýbá. Tato nepatrná příhoda mě přiměla k zamyšlení, a to tím spíš, že když jsem krátce nato stál nad ním, všiml jsem si, že už žádný provázek kolem krku nemá. Zjevně si ho po mé poznámce sundal. Co by tak mohl tenhle kožený váček obsahovat, že to vyžaduje takové tajnůstkaření a opatrnost? Ach, kdybych to byl věděl, raději bych strčil pravou ruku do ohně, než abych se po jeho tajemství pídil! Jedna ze zvláštností povahy našeho hosta tkvěla v tom, že se ohledně plánů do budoucnosti, jejichž rozvíjením nás často oblažoval, zásadně nezatěžoval úvahami o financích. Lehkým, nedbalým tónem hovořil o záměrech, jež vyžadovaly obrovská vydání. Když můj otec slyšel, jak Digby jen tak mimochodem vykládá o sumách, které naší šetrné mysli připadaly neskutečně veliké, leskly se mu oči. Oběma se nám zdálo, že by muž, jenž je podle toho, co sám přiznává, tulák a dobrodruh, mohl vlastnit takový majetek. Otec se klonil k názoru, že Digby nejspíš udělal štěstí někde na amerických zlatých polích, kdežto já jsem už tehdy měl jistou představu, sice dosud jen chaotickou a mlhavou, leč mířící správným směrem. Nedlouho poté začala tato moje podezření nabývat konkrétnější podoby, k čemuž došlo následovně.

Jak už jsem se zde tuším zmínil, Minnie a já jsme měli oblíbené místo dostaveníček na vrcholu comberského útesu a málokdy uplynul den, abychom tam spolu dvě tři hodiny nestrávili. Jednou dopoledne – bylo to krátce po výše zmíněném rozhovoru s naším hostem – jsme tam seděli u skály v zastrčeném dolíku, který jsme si vybrali proto, že nás chránil jednak před větrem, jednak před slídivými zraky mého otce. Vtom Minnie zahlédla, jak Digby kráčí po carracuilské pláži. Volným krokem došel k úpatí útesu, které bylo poseté balvany a kluzké od ustupujícího přílivu, ale místo aby se obrátil k odchodu, dál šplhal po slizkých zelených kamenech a proplétal se mezi kalužemi mořské vody, dokud nestanul přímo pod námi, takže jsme ho viděli jako na jevišti. Jemu se tohle místo dozajista jevilo jako ztělesnění odloučenosti: vepředu nedozírné moře, po stranách skály a vzadu strmá kamenná stěna. I kdyby se podíval vzhůru, sotva by rozeznal dvě lidské tváře, jež na něho seshora zírají ze vzdálené skalní římsy. Spěšně se rozhlédl, a když zajel rukou do kapsy, vytáhl kožený váček, kterého jsem si nedávno všiml; vyňal drobný předmět, podržel ho na dlani a dlouho, jakoby s láskou na něj hleděl. Z místa, kde jsme seděli, se nám na tu věc naskýtal vynikající pohled. Digby ji pak vrátil do váčku, ten si strčil na dno kapsy a podstatně veseleji se vrátil dolů na pláž. S Minnií jsme se na sebe podívali. Usmívala se; já jsem byl vážný. „Vidělas to?“ zeptal jsem se jí.

„Jo, to víš, že viděla,“

„Co to tedy podle tebe bylo?“

„Kousek sklíčka,“ odpověděla, hledíc na mě užaslýma očima.

„Ne!“ zvolal jsem vzrušeně. „Sklo nikdy nemůže takhle odrážet sluneční paprsky! Byl to diamant, a jestli se nepletu, jde o kámen výjimečné ceny. Sice jsem už pár diamantů v životě viděl, ale tenhle je větší než všechny dohromady a musí stát hotové jmění.“

Diamant, to bylo pro chudinku Minnii pouhé slovo – tato prostá dívka nikdy žádný diamant neviděla, ani neměla tušení o tom, jakou mají cenu, takže nyní žvatlala o všem možném, jenomže já ji sotva slyšel. Marně vynakládala veškeré své síly, aby upoutala mou pozornost. Já jsem měl však plnou hlavu toho, co jsem právě viděl. Ať jsem obrátil zrak kamkoliv, odlesky příboje i jiskření šupinek slídy na skalách mi připomínaly zářivé plošky klenotu, který jsem spatřil. Byl jsem mrzutý a rozrušený a nakonec jsem nechal jít Minnii domů na Corriemains samotnou, zatímco jsem se vydal na naši usedlost. Otec s Digbym právě seděli u poledního jídla a Digby mě rozmarně pozdravil.

„Že jdete, kamaráde!“ křikl a odstrčil stoličku. „Akorát jsme přemýšleli, co se s vámi stalo. Ach, vy rošťáku jeden! Vsadím poslední dolar, že vás zdržela ta hezká pěnkavka, kterou jsem s vámi onehdy viděl.“

„Hleďte si svého!“ odsekl jsem zlostně.

„Nebuďte taková netýkavka,“ řekl. „Mladí lidé by měli ovládat svoje nálady a vy zjevně máte náladu pod psa, chlapče. Už víte, že se vás chystám opustit?“

„To nerad slyším,“ přiznal jsem upřímně. „Kdy máte v úmyslu odjet?“

„Příští týden,“ odvětil. „Ale žádný strach, zase se uvidíme. Měl jsem se tady až moc dobře, než abych na vás tak lehce zapomněl. Koupím si pořádnou parní jachtu, asi tak dvě stě padesát tun, a za pár měsíců sem s ní přijedu a vezmu vás na vyjížďku.“

„Kolik může taková loď stát?“ otázal jsem se.

„Čtyřicet tisíc dolarů,“ pronesl ledabyle náš návštěvník.

„To tedy musíte být hodně bohatý,“ podotkl jsem, „když vyhodíte tolik peněz na kratochvíli.“

„Bohatý!“ opakoval po mně; na okamžik mu v žilách vzkypěla jižanská krev. „Bohatý! No, člověče, přijde na to, co si pod tím pojmem představujete. Ale přiznávám, trochu jsem tu bájil. I když na tom jsem docela dobře – nebo alespoň vbrzku budu.“

„Jakpak jste si ty peníze vydělal?“ zeptal jsem se ho. Ta otázka mi splynula ze rtů tak zbrkle, že jsem neměl čas se zarazit, ačkoliv mi v tu ránu bylo jasné, že jsem udělal chybu. Náš host se ihned stáhl do sebe a zdálo se, že si mého vyptávání nevšímá, zato můj otec řekl: „Ticho, Archie! Takový otázky se přece džentlmenovi nekladou!“

Avšak z dychtivého lesku starcových očí, vyhlížejících zpod hustého obočí, jsem vyčetl, že hloubá o tomtéž problému.

Během následujících dvou dnů jsem často váhal, zda bych otci neměl povědět o tom, co jsem viděl, a sdělit mu svůj názor na našeho návštěvníka, jenomže otec mě předešel. Učinil totiž objev, který doplňoval moje vlastní zjištění a osvětloval všechny body, v nichž jsem dosud tápal. Když si jednoho dne cizinec vyšel na procházku, vstoupil jsem do kuchyně a našel otce, jak sedí u krbu a v hlubokém zaujetí si pročítá noviny; namáhavě slabikoval jednotlivá slova a jezdil přitom po řádcích velikým ukazovákem. Jakmile jsem vešel, otec noviny bleskově zmuchlal, jako by je chtěl instinktivně ukrýt, ale pak si je znovu uhladil na koleni a posunkem si mě přivolal blíž.

„Co bys hádal, že je tenhle Digby za ptáčka?“ otázal se mě. Jeho chování prozrazovalo, že je silně rozrušen.

„Nic dobrého v něm není,“ opáčil jsem.

„Pojď sem, hochu, pojď sem!“ zaskřehotal. „Jsi chytrej a učenej. Přečti mi tohle nahlas – přečti to a pověz, jestli jsem netrefil hřebíček na hlavičku. Tohle je Glasgowskej zpravodaj, jen čtyři dni starej. Rybářská loď ho přivezla z Loch Ranza akorát dneska ráno. Začni vodsáď – Zprávy z Paříže. Tady je to. Přečti mi Další podrobnosti.“

Začal jsem od místa, které mi ukázal, což byl odstavec z pera francouzského dopisovatele glasgowského deníku. Psalo se zde toto:

Právě vyšly najevo další podrobnosti týkající se loupeže diamantů, při níž vévodkyně z Rochevieille pohřešila svůj proslavený klenot. Jedná se o čistý briliant o váze osmdesát tři a půl karátu, který je prý třetím největším ve Francii a sedmnáctým v Evropě. Do vlastnictví tohoto rodu přešel prostřednictvím vévodkynina praprastrýce, jenž bojoval pod Bussyho velením v Indii a přivezl pak zmíněný klenot do Evropy. Představuje tedy celé jmění, ale jeho hodnota je zkrátka nevyčíslitelná. Jak si jistě vzpomenete, diamant byl odcizen z vévodkyniny šperkovnice jedné noci před dvěma měsíci, a třebaže policie vynaložila na pátrání veškeré úsilí, nepodařilo se jí získat žádnou skutečnou stopu po pachateli. Policisté jsou ohledně této záležitosti velice zdrženliví, ale zdá se, že mají důvod podezírat z loupeže jistého Achillea Wolffa, amerikanizovaného rodáka z departementu Lorraine, který se krátce předtím zastavil na château de Rochevieille. Wolff je výstředník bohémských zvyků, takže je možné, že jeho náhlé zmizení v době loupeže je toliko shodou náhod. Jeho vzhled se popisuje jako romantický: tvář umělce, tmavé oči a vlasy a prudké chování. Na jeho dopadení je vypsána vysoká odměna.

Když jsem článek otci dočetl, asi minutu jsme se na sebe mlčky dívali. Pak otec ukázal prstem kamsi přes rameno. „To je von!“ řekl.

„Ano, to musí být on,“ přitakal jsem. Vybavily se mi iniciály vyšité na onom nalezeném kapesníku.

A znovu jsme se na chvíli odmlčeli. Otec vzal z roštu otýpku chrastí a zkroutil ji. „To musí bejt moc velikej kámen,“ řekl. „S sebou ho určitě mít nemůže. Nejspíš ho nechal ve Francii.“

„Kdepak, má ho u sebe,“ řekl jsem. Já blázen prokletý!

„Jak to víš?“ vzhlédl ke mně stařec lačně.

„Protože jsem ho viděl.“

Otýpka, kterou držel, zapraskala a zlomila se vedví, ale otec už nic neříkal. Krátce nato přišel náš host a pustili jsme se do večeře. Leč o novinách, která nám zrána přivezli rybáři, se nezmínil ani jeden z nás.

IV

Když čtu příběhy vyprávěné v první osobě, zhusta se bavívám tím, jak se vypravěč snaží dokázat, že je samozřejmě člověkem dokonalým, hrdinou bez poskvrnky. Kdekdo má svoje vášně a slabůstky a hříchy, jen on zůstává chladnou, bezúhonnou nickou, bezbarvou nití, jež se táhne spletitým předivem příběhu. V tento omyl já upadnout nehodlám. Vidím sám sebe, jaký jsem tenkrát byl: necitelný, horkokrevný kluk bez morálních zásad. Takový jsem byl a takhle sám sebe i popisuji.

Od chvíle, kdy jsem našeho návštěvníka definitivně ztotožnil s Achillem Wolffem, lupičem diamantů, jsem dospěl k pevnému rozhodnutí. U někoho by snad v tomto ohledu přišlo ke slovu zchoulostivělé svědomí a dotyčný by si začal myslet, že poněvadž si s ním ten člověk potřásl rukou a lámal s ním chléb, zaslouží si do určité míry milosrdenství. Sentimentalita tohoto druhu mě netrápila. Wolff byl zločinec prchající před spravedlností. Prozřetelnost nám ho vydala do rukou a ten, kdo ho zradí, může očekávat obrovskou odměnu. Ani na vteřinu jsem nezaváhal, co je třeba udělat.

Čím více jsem o tom uvažoval, tím více jsem musel obdivovat zchytralost, s jakou se mu podařilo celou věc zaonačit. Zjevně měl připravenu loď, jejíž posádku tvořili buď jeho spoluviníci anebo nic netušící rybáři. Nemusel se tudíž vyskytovat v oblastech, kde po něm policie pátrala. A dále: kdyby se byl uchýlil do Anglie nebo do Ameriky, těžko by se nakonec vyhnul zatčení, ale díky tomu, že se rozhodl pro nejpustší, nejosamělejší místo v Evropě, pronásledovatele na čas setřásl, přičemž ztroskotání brigy evidentně zničilo poslední stopu vedoucí k místu jeho pobytu. V současné chvíli nám byl vydán na milost a nemilost, protože z ostrova se bez naší pomoci nemohl nijak dostat. Nebylo tedy třeba spěchat; mohli jsme nechat svůj plán po libosti dozrát. Ale otec ani já jsme svoje chování vůči hostovi v nejmenším nezměnili a on sám se choval stejně vesele a lehkomyslně jako vždycky. Když jsme spravovali sítě nebo temovali člun, rádi jsme naslouchali Digbyho zpěvu. Vládl velmi vysokým tenorem, a to tak libozvučným, že lepší hlas jsem nikdy neslyšel. Jsem přesvědčen, že by si mohl vysloužit jméno na operních pódiích, jenomže podobně jako většina všestranně nadaných lumpů přikládal dosti malou váhu skutečnému talentu, jímž byl obdařen, a rozvíjel horší stránky své povahy. Můj otec si ho chvílemi úkradkem měřil zvláštním pohledem a já měl za to, že vím, nač myslí – avšak to jsem se mýlil.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dobrodružství na moři i na souši.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.