BEZ BONTONU, BEZ KONVENCÍ

Marcela Mlynářová

Text © Marcela Mlynářová, 2021

Illustrations © Tereza Budilová, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7329-7

PŘI ZBĚSILÉM MARATONU ŽIVOTEM
ZA POMÍJIVOU SLÁVOU SI OHLÍDEJME,
ABYCHOM DŘÍV NEŽ VAVŘÍNY V CÍLOVÉ
ROVINCE NEOBDRŽELI SMUTEČNÍ VĚNCE.

JAK TO VIDÍM JÁ

To, že jsem majitelkou poněkud bouřlivější povahy, mi způsobilo genové dědictví po předcích známých, i díky jejich bujnosti utajených, a výchova povahově zcela rozdílných rodičů. Maminka, jednáním neochvějná dáma odolávající čím dál víc zvlčilé společnosti, mě v prostředí pražské vilky plné starožitností zčásti získaných po její movité rodině, zčásti po prvním, ještě movitějším manželovi, s nímž do jeho smrti žila v barokním zámečku, vedla směrem absolutně nepřizpůsobeným době. Staré fotografie dosud ve mně vyvolávají smích při pohledu na pečlivě upravenou naparáděnou holčičku vždy s obrovskou mašlí, o které jsem přesvědčena, že mi ji maminka k hlavě s řídkými blonďatými vlásky musela buď přibít hřebíkem, nebo přichytit šroubem do nastřelené hmoždinky.

Ani péče o zevnějšek, ani kulturní vliv se nehodil pro svět, do kterého jsem vyrůstala. Najmutá bona z řad intrikánek nebo kurtizán by mě na cestu životem připravila mnohem kvalitněji.

Tatínek, bonviván, využíval s nadšením můj předimenzovaný temperament. Přivedl mě ke všem běžným sportům, které sám bravurně ovládal, a sotva jsem viděla přes volant a dosáhla na pedály, zahájil výuku jízdy autem. Chlapskou náturu mi dopřál poznat na honech mezi myslivci, kde mě zasvětil do střelby z malorážky i kulovnice. Tu jsem zdokonalovala i v domácím prostředí, a to do terče zavěšeného na obrovské lípě, která byla víceúčelová. Když tatínek občas přehnal večerní posezení s přáteli, byla pro něj na cestě z garáže od zaparkovaného vozu ke vchodovým dveřím záchytným bodem, kde si srovnal krok i oděv, aby před maminkou, vyžadující úroveň vizáže i vystupování, předstoupil bez šrámů jako džentlmen s jediným hříchem pozdního příchodu.

V tatínkově přítomnosti jsem také mohla všechno říct, včetně už tehdy rebelských názorů. Jeho výchovný směr mi byl rozhodně bližší než maminčin s klavírem, výukou jazyků a tvrdým dohledem nad školním prospěchem. A tak nebylo výjimkou, když řadu samých výborných z jednotlivých předmětů zdobila v rubrice chování důtka, napomínání či jiný druh protestu zoufalých učitelů na můj kritický slovní projev.

Všechny ve mně usazené protiklady se naštěstí snášely s velkou tolerancí, díky které jsem proplouvala životem, aniž bych úpěla nad sem tam uštědřenými ranami. Poněkud radikálnější změnou byl rozvod mého tříletého manželství, kdy jsem se rozhodla své tři děti vychovávat sama, neboť tuto obě strany ubíjející a všechny city likvidující instituci jsem považovala a dosud považuji za naprosto nesmyslnou.

Nikdy nepřestanu litovat, že jsem odmítla už coby samoživitelka lukrativní nabídku na zaměstnání, v němž měsíční příjem překračoval klasický roční průměr, při kterém jsem nakonec s dětmi sice s hrdostí v duši, leč poloprázdným talířem skomírala několik let. Jednalo se o profesi „BORDELMAMÁ“ v právě dokončovaném luxusním objektu, jehož majitel chtěl využít mé vystupování dámy, ale i rázné jednání s obchodními schopnostmi. To jsem tehdy svému synovi, studentu arcibiskupského gymnázia, nemohla udělat. Přijít stejná možnost dnes, po všeobecně známých excesech odehrávajících se v církvi bych ani na chvíli neváhala a sáhla po ní s naprosto čistým svědomím. Bohužel jsem už mimo věkový limit. Možná že ale není ještě všechno ztraceno. Nepřekvapilo by mě, kdyby se v současném zvrhlém světě začaly otevírat podobné domy, v nichž by poskytoval uspokojení určité sortě mužů výhradně obstarožní personál. K dispozici by byly též VIP salonky s mrazicími boxy pro nekrofily. Uvidíme.

Z důstojného zaměstnání jsem definitivně odešla, když mí potomci dospěli a založili vlastní rodiny. Měla jsem už plné zuby se kvůli uzavíraným obchodům tvářit i na toho největšího samolibého blbce přesvědčeného, že je pupkem světa, vlídně a vstřícně jen proto, že byl pro firmu důležitým klientským soustem, u nějž se v konečné fázi očekávala stejná reakce jako u pohádkového hýkavce po povelu: „Oslíčku, otřes se.“ Už jsem měla dost rozhárané společnosti, kterou raný kapitalismus rozdělil hlubokou propastí na ty, co neměli, a ty, co měli, a tudíž mohli všechno. I ignorovat zákony. Vadila mi snobská setkávání na různých párty za účelem sebezviditelňování, což nebylo ničím jiným než divadlem dutých pimprlat s pozlátkovým nátěrem. Přestože ze mne nevymizel maminčin vliv určité noblesy, zcela ho převálcovala ta dlouho ve mně bublající nespoutanost po tatínkovi. Nakonec jsem i z pudu sebezáchovy prchla tam, kde mě to nejvíc oslovovalo. Do přírody uprostřed lesů, vod a skal.

Teprve ve své roubené samotě jsem si uvědomila, že jsem a vždycky i byla v porovnání s ostatními ženami jiná a jejich nálady, názory i trvalé doplňování přecpaných šaten dalšími modely, kabelkami, botami, šperkovnice nevyjímaje, nikdy nechápala. Právě tak ale nerozumím další kategorii žen, kterým sladké slasti s opačným, v poslední době i čím dál častěji stejným pohlavím, plně nahrazuje rozpálená plotna s klokotajícími kastroly. I v tomto případě jsem víc muž, protože stejně jako oni převážně myslím jen na dvě věci. Vaření a vnoučata to nejsou.

Ta ve mně usazená rozporuplnost, vyplouvající v určitých momentech na povrch, mě nikdy nepřestane bavit. A tak i při svém způsobu života v přírodní divočině pobíhám sice po lesích v houmlesáckém oděvu a pánských holinách, leč vždy perfektně namalovaná s pečlivě udržovanými dlouhými nehty a vždy v rajcovním spodním prádle. Ne pro případ, co kdyby, ale pro svůj dobrý vnitřní pocit. Právě tak mě popadá smích, když si uvědomím, že okolní scenérie ve mně vyvolávají stejnou euforii, jakou zažívají ostatní ženské před výkladními skříněmi butiků.

Pražský byt navštěvuji spíš z kontrolních důvodů, centrum jen tehdy, když je to nevyhnutelné. Tahání za rukáv pouličními prodejci nebo dobrovolníky zapojenými do různých anket a vrzot vycházející z hudebních nástrojů těch, co se rekrutovali z řad chodníkových žebráků, skutečně nemusím. K vychutnání krás matičky Prahy volím hodiny, kdy je vylidněno, a jako fajnšmekr pravidelně po napadnutí prvního sněhu.

Jeden poprázdninový víkend jsem zcela mimořádně a neplánovaně strávila s jedním ze svých vnuků. Vždycky jsem prohlašovala, že k tomu budu ochotna, až když dosáhnou věku, kdy budou se mnou moci překročit práh vinárny. Tuto podmínku splňoval.

Netušila jsem, že nás dva dny dokáží sblížit víc než pravidelná, ani jednu stranu neobohacující setkávání v klasické formaci babička–vnuk. Byl to víkend, který měl smysl. Téměř celý jsme jen mluvili a mluvili. Potřeba vnuka svěřit někomu své bolesti a strasti zakotvila u mě a já si toho vážila.

Všechny problémy s otčímem, novým manželem mé dcery, byly ničím proti drilu, který zažil o prázdninách na dobrovolně zvoleném vojenském táboře. Tomu do čtrnácti let oběma rozvedenými rodiči rozmazlovanému teenagerovi, čehož jako všichni jeho vrstevníci v takové situaci s obratností prostitutek plně využíval, se zhroutil svět, když se mu matka provdala za někoho, s kým si od začátku víc než nesedli. Nakonec odešel ke svému otci, kde měl otevřené dveře.

Když mi popsal podmínky ve výcvikovém táboře, náročností odpovídající zocelení vojáků pro boj na Dálném východě uplatňované na mládeži mezi čtrnáctým a osmnáctým rokem, nemohla jsem uvěřit, že něco takového existuje. Vyprávění zakončil třešničkou na nepoživatelném dortu: „Představ si, babi, že si každej z nás musel v terénu vykopat jámu metr krát metr, ve který sme nejen dvě noci spali, ale protože byl zákaz ji opustit, v ní i močili a srali…“ Dostal se do takového varu, že jsem vulgárnost přešla bez povšimnutí. Vystihovala prostředí, kde se určitě spisovně nemluvilo. „Když už nám bylo v těch vedrech a maskáčích na chcípnutí a my mohli tu hnusnou smradlavou díru opustit, přijel tank a začal nás ostřelovat. Záleželo na rychlosti a obratnosti, jak prokličkujeme mezi stromama. I když byly náboje z plastu, bolely jak svině. Doteďka mám modřiny.“

Chvíli jsem na něj nechápavě zírala a pak ze mě vypadlo: „A pročs tam sakra vůbec lezl?“

„No, byl sem tak na dně, že sem na internetu vyhledal možnost vyzkoušet, jestli můžu bejt ještě níž.“

„A?“ zahlaholila jsem.

„Byl.“

Přede mnou sklíčeně seděl ne z vlastní vůle dospělý chlap, kterému okruh nejbližších vzal předčasně dětství. Jediné, čeho jsem se obávala, bylo, aby si příští rok nechtěl psychickou zdatnost i fyzičku ověřit znovu a nakonec nepodlehl tlaku verbířů doplňujících jednotky, u nichž už nešlo o hru, ale o život. A pokud se vojáci ze svých misí vrátili živí, tak s trvalou újmou právě na té psychice.

Na konci víkendu mě David opustil s vědomím, že má ve mně spojence, kdykoli to bude potřebovat. Mě čekal nelehký úkol ho nenásilnou formou převést k jinému zájmu. Být mu alespoň o rok víc, zcela určitě by pomohl dívčí klín. Bylo mu ale teprve patnáct.

Snad pro odlehčení jsem se ještě před rozedněním rozhodla Prahu opustit a odjet na chalupu. Z neznámého popudu jsem v Doksech stočila volant vpravo, aniž bych tušila, kam mě okreska zavede. Za Máchovým jezerem mě přinutil zastavit obrovský rybník s malebnou kapličkou. U ní jsem si přečetla, že se jmenuje Břehyňský a že opodál stával i mlýn. Na skalnatém výběžku, pod nímž vtékala voda do náhonu k už neexistujícímu mlýnskému kolu, jsem se usadila a naprosto propadla té nádherné atmosféře probouzejícího se rána s mlžnou vodní plochou, za níž z temných kopců Jizerek vyčnívala prvními paprsky ozářená věžní dominanta Ještědu. To jsou ty okamžiky, kdy hmotné statky ztrácejí hodnotu.

Po návratu jsem konečně popadla v Karkulce automapu, abych si ujasnila, kde se vlastně vyskytuji. Navíc mi sdělila, že se tímto směrem dostanu přes Mimoň do Vranova, odkud se můžu vyšplhat na Juliinu vyhlídku. To mě zaujalo. Vranov jsem našla, aniž bych bloudila, auto nechala za už z dálky viditelným mohutným pískovcovým samotářem a udělala si borovým lesem příjemnou procházku. Když jsem stanula na vyhlídce, působící jako ruina bývalé pevnosti, informátor mi sdělil, že jde o výsledek miliony let se přetlačujících zemských vrstev. Pode mnou se rozprostíralo Ralsko, místo po několik desetiletí využívané k armádním účelům. Naštěstí období nesmyslné a hlavně drahé hry na vojáky alespoň v této lokalitě skončilo a lidé měli k toulkám zase o jeden půvabný přírodní unikát víc.

Zřejmě jsem byla výjimkou, neboť mě na rozdíl od ostatních výletníků nechala odbočka s názvem Hradčany s torzem vojenského letiště bez nejmenšího zájmu. Ten naskočil až v Novinách pod Ralskem o průrvu Ploučnice, zvanou také Pekelný jícen, Hromová rána, ale i Čertova díra. Každopádně se jednalo o efektně působící otvor ve skále, o kterém jsem se mylně domnívala, že byl vyhlodán silou vody. Vytesala ho ruka člověka, což v době mezi 15. a 16. stoletím, tedy bez mechanizace, znamenalo nesmírnou dřinu. Navíc byla zbytečná, protože po původním hamru, závislém na vodní energii, tu už nebyla ani památka a brčálově zbarvená voda Ploučnice si plynula nitrem skály a dál otevřeným korytem, jako by tudy tekla odjakživa. Byl to natolik zklidňující kout, že by určitě při pohledu na hravé vlny po pár hodinách vyléčil jakýkoli stupeň rozháranosti. Terapii tohoto druhu jsem nepotřebovala, a proto jsem jela dál.

Už po pár kilometrech jsem znovu dupla na brzdu u malého kouzelného letoviska, o němž jsem nikdy ani neslyšela. Hamru na Jezeře. Napadlo mě, zda nebylo vybudováno Němci, protože architektura hrázděných objektů odpovídala jejich stylu.

Z parkoviště jsem prošla kolem útulně působícího, dřevěnými prvky zdobeného hotelu Pacifik a navázala na cestu vedoucí k rozlehlé vodní oáze uprostřed lesů, z nichž v dálce opět vystupovala ještědská chlouba, trojkombinace vysílač–rozhledna–hotel.

Bylo po hlavní sezoně, a tak jsem ten sluncem nasvícený obraz mohla v klidu z travnatého břehu nasávat všemi póry. Tu poetickou chvíli přerušil zakručením můj poetiku neuznávající žaludek, a proto jsem rovnou namířila do místní hospůdky hlásající, že má i vlastní pivovar. Bylo plno, a tak jsem si nakonec přisedla k manželskému páru i přes upozornění, že je pod stolem štěně. To nebylo štěně, ale tele, které když vstalo, mělo výšku sedícího páníčka, a já marně uvažovala, co to může být za rasu a jaká je asi jeho velikost v dospělosti. Živit bych ho rozhodně nechtěla. V tomto směru jsem měla dost starostí sama se sebou. S jídlem i pitím.

Objednala jsem si svíčkovou s knedlíkem, kopcem domácí šlehačky a brusinkami, kterou jsem z obavy, aby o ni „štěně“ neprojevilo zájem, přímo zhltla. I když jsem byla nucena žízeň zahnat hnusnými minerálkovými bublinkami, neremcala jsem. Na chalupě mě čekaly bublinky proseccové.

Přes Jablonné v Podještědí a Cvikov jsem se dostala na svou trasu a po zpestřujícím výletu a dostatečném nasycení s povznášející náladou prodrncala i městem vlastněný tankodrom, aniž by mi z ní ukrojil byť jeden malý díl. Zato ji ještě víc posílil, jako vždy, první pohled na chalupinku, kolem níž jsem opět, jako vždy, absolvovala kontrolní kolečko, zda za mé nepřítomnosti neutržila od nezvaného hosta nějaké šrámy na kráse a sklípek nepřišel o vinné elixíry. Uvědomila jsem si, že to vlastně městský úřad, ignorující hrůznost cesty, myslí se mnou dobře, protože už na svém začátku odrazovala i všechny případné zloděje.

Vyvětrala jsem, zaplnila ledničku obsahem tašek, zatopila, převlékla se do oblíbeného zálesáckého mundúru, nasáklého vůní pryskyřice a kouřem, a vydoplňkovala pásek futrálem s pistolí. S košem zaplněným oním proseccem, skleničkou, novinami a zapalovačem jsem vyrazila k venkovnímu krbu u novotou zářícího altánu s fortelným stolem a lavicemi. Založila jsem oheň a při usrkávání perlivého nápoje se neubránila sebechvále za provedené úpravy.

K večeru začalo pršet. Nebyl to liják, ale jen jemný teplý déšť, který většinou přichází s jarem nebo podzimem a otevírá flakony všech přírodních parfémů. Seděla jsem v tom houstnoucím provoněném šeru krytá stříškou, která ještě nenasála patinu, a naslouchala zvuku dopadajících kapek, praskání hořících polen a štěkotu srnců, kteří tento čas milují stejně jako já. Nádhera, vedle níž je výkladní skříň s jakýmkoli luxusem jen trapným kýčem. Jako všichni jsem součástí přírody a těch, co si to neuvědomují, mi je nesmírně líto. Jejich život je štvanice za liškou, jejíž trofej nikdy nezískají.

Domnívala jsem se, že stejně klidná bude i noc, ale nebyla. Sotva jsem zmizela pod peřinou, známé zvuky doprovázející myší šmejdění mě z ní opět vytáhly. Nastražila jsem pastičku, která sklapla dřív, než jsem si znovu lehla. Ještě teplý úlovek s vytřeštěnýma očima jsem vyhodila velkým obloukem do tmy noci mezi rododendrony, pastičku znovu natáhla a po umytí rukou zamířila ke gauči. Tu noc jsem téměř probděla. Frekvence byla taková, že jsem šedé všežravce začala podezírat, zda na gilotinu někde nestojí ve frontě. Jen jednou jsem si chvilku zdřímla a našla myš v pastičce partnerkami kanibalkami vyhlodanou od hlavy po ocas. Protože jsem za dlouhá léta chalupaření nic podobného nezažila, přisoudila jsem důvod myší migrace ostřejšímu nástupu zimy. Byl začátek října a po dvou dnech pobytu skutečně vytrvalý déšť při nulových teplotách obohatil sníh. Jeho souvislá vrstva ve výši patnácti centimetrů přikryla celé Krkonoše. S ochlazením ustal i nápor hlodavců, kteří jako všechna zvířata v předstihu cítili teplotní změnu. Jen člověk je už v tomto směru beznadějně zdegenerovaný živočich.

Po krátkých mrazících ale teploty opět stouply, leč déšť přidal na hutnosti. V klobouku a vaťáku jsem procourávala okolní lesy, na kterých bylo vidět, jak zálivkou po dlouhém období sucha pookřávají. Probrala k aktivitě i podhoubí, a tak stačilo obejít zahradu a byla smaženice.

Ve skalce zasazený keř čínského javoru, opakovaně ožíraný srnci, už po létech získal vizáž bonsaje, a tak místo aby svými listy zdobil, krčil se v rohu alpínky coby nedochůdče vypadající, že nepřečká zimu. To mě vyprovokovalo k akci. Popadla jsem mobil a z místa vzácného signálu zavolala svému univerzálnímu pomocníkovi. Prosbu o dovezení obrovských kamenů přijal tak jako všechny prosby v minulosti bez komentáře a i v počasí, jaké bylo, mi je z valníku taženého traktorem vyklopil, a dokonce ručně srovnal přesně tak a tam, kde měly být.

Když odjel, obešla jsem skalku s dekorativními zátarasy proti srnčím nenažrancům kolem dokola a konečně měla hřejivý pocit, že jsem udělala všechno pro to, aby se šikanovaná bonsaj rozrostla do podoby okrasného keře.

Po deseti dnech jsem musela odjet, abych pražský byt zpřístupnila technikům měnícím tepelná měřidla. Přestože byl zásah nejspíš nutný, při nasedání do Karkulky mnou cloumal vztek, že mým vzácným časem někdo manipuluje.

SVĚTLO POTŘEBUJÍ BLOUDÍCÍ,

VÍRU NEJISTÍ

A MANIPULACI NESVÉPRÁVNÍ.

ZNOVU NA ŠUMAVĚ

Zemřel Karel Gott, miláček národa, a proto i poslední rozloučení odpovídalo jeho oblibě nejen u nás, ale i v zahraničí. Svůj Bohem darovaný hlasový talent obrovskou pílí a sebeovládáním dotáhl k dokonalosti, a proto na rozdíl od mnohých kolegů, kteří už první náznak své vycházející, byť zatím zamlžené hvězdičky slávy, neunesli a utopili ji v alkoholu a drogách, si veškeré pocty zasloužil.

Zauvažovala jsem, zda bych se v jeho případě chovala stejně. Nechovala. Považovala bych za hřích zůstat u bohatého švédského stolu života jen u jednoho talíře.

Při davech statisíců fanoušků, kteří se s ním přijeli do Prahy rozloučit, mě jen zamrzelo, že takto projevovaného obdivu se nikdy nedočká žádný vědec, i kdyby vynalezl prostředek na nesmrtelnost. Důvod? Chyběla by mu, jako všem ostatním, co vytahují lidstvo smrti ze chřtánu, nutná medializace.

Z Prahy zahalené do smutku jsem odjela v den, kdy se konala v katedrále sv. Víta zádušní mše. Během pátečního večera jsem si několikrát zaslzela při v televizi uváděných střihových dokumentech a písničkách natočených v poslední době s pravidelnými vstupy do Žofínského paláce s vystavenou rakví v záplavě květinových darů. Odjezdem jsem ale už myšlenkové pochody přeprogramovala, neboť právě v sobotu měly patřit drahému, zatracovanému a opět drahému bývalému manželovi, kterému oslavu sedmdesátých narozenin znemožnila kombinovaná „péče“ Bohnic a interního oddělení Bulovky. S tím jsem se nesmířila a nejspíš nikdy nesmířím. Hojivou náplastí měl být týdenní pobyt na Šumavě. Navíc přírodu ovládl podzim, který je pro mne na rozdíl od ostatních lidí nejoblíbenějším obdobím, a proto jsem se nedočkavě rozjela na jeho každoročně otevíranou vernisáž hned po probuzení. Právě Šumava v době babího léta představuje obrazy, které nelze ani koupit, ani vydražit, neboť jejich cena je nevyčíslitelná.

Odjížděla jsem za tmy, abych natáhla den na maximum a měla dostatek časového prostoru zastavit a prohlédnout si vytipované zajímavosti na trase. První z nich byly Žinkovy. Barokní zámek posazený mezi Žinkovským a Labutím rybníkem, kdysi vybavený stylovým nábytkem, obrazy, loveckými trofejemi a brněním, což platilo i v době, kdy spolu s chatami za překrásnou zahradou nabízel možnost rekreací a já je tehdy, ještě s malými dětmi, často využívala. Po roce 1980 jsem postřehla, že se zahrada přestala udržovat a následující sezonu zůstaly mimo provoz i chaty utopené ve vysokých kopřivách. Postupně začaly v zámku řídnout vystavené lovecké trofeje s obrazy a zcela zmizelo i brnění. Když jsem se při poslední návštěvě zeptala na chybějící, určitě cenné dekorace paní v recepci, zaskočeně pokrčila rameny a pravila: „O obrazech a paroží nic nevím, ale to brnění odvezli nějací muži v montérkách s tím, že si šéf objednal údržbu. Rozebrali ho, složili do prostěradla, naložili do dodávky a odjeli. Od toho okamžiku nikdo neviděl ani je, ani brnění. Šéf, který byl ten den mimo, o ničem nevěděl.“

Pozvolna rozkradený zámek se nakonec uzavřel a mrtvý byl dosud. Pohled na něj i rybník, v němž se odrážel jeho tmavý zevnějšek, působil neobyčejně smutně. Když se mi Žinkovy objevily ve zpětném zrcátku, vybavila se mi ale jedna komická epizoda. V době, kdy jsem toto místo navštěvovala, jsem byla rozvedená mamina se třemi dětmi a sexuálním životem řádové sestry. Mé zoufalství z nedostatku pánské společnosti dospělo při jednom tanečním večeru tak daleko, že jsem mezi bezpohlavně vypadajícími muži nasměrovala zájem k jedinému odlišnému exempláři, i když mi pohled na něj rozhodně kalhotky nestahoval.

Během večera byl nudně decentní a začal rozvazovat až s počtem vypitých skleniček, což jsem zaznamenala na parketu při ploužácích za zvuku tklivých melodií. Zato můj stav zůstával stále na úrovni regálu v mrazáku. Doufajíc ve změnu alespoň s náznakem erotiky jsem přijala pozvání do pokoje v prvním patře, kam dosupěl se sektem pod sakem. Jakmile ale přede mnou stanul ve spartakiádních trenýrkách a dírou na ponožce mu prolezl pedikúru neznající palec, se ze mne stala nedobytná tvrz. Řekla jsem si, že nejsem smrt, abych brala všechno, zabouchla za sebou dveře a raději abstinovala dál. K nečekanému obratu došlo o víkendu, kdy se zastavila parta automobilových závodníků a jeden z nich mě dvě noci a do vyrovnání deficitu i několik měsíců v Praze zbavoval veškerého strádání mírou vrchovatou.

Můj bouřlivý smích jako reakce na „eróhácký“ pobyt odezněl až při krátké procházce kolem vodního hradu Švihov, v tuto ranní dobu se zamčenými vraty. Nevadilo mi to. Dostatečnou náhradou byla už sluncem ozářená hladina, v níž se právě koupal jeho dokonalý obraz. Byl i mým prvním dnešním snímkem.

Dřív než jsem navázala na hlavní klatovský tah, jsem namířila ještě do Chudenic k sídlu Černínů, v němž je dnes muzeum, a od něj pokračovala k místu s názvem Lázeň. Malý zámeček skrytý uprostřed lesa také býval a zase je majetkem tohoto rodu. Dnes ho rodina používá k letnímu pobytu a dosud odstraňuje rány, které mu uštědřil minulý režim.

Před vchodem právě plela záhon růží jakási dívka, od které jsem se dozvěděla, kudy k místním raritám. Navíc i to, že v dávných dobách šlechtickou rodinu nepříliš známého jména žijící na chudenickém panství celou vyvraždili husité, o nichž stránky dějepisu i kantoři mluvili jako o hrdinech a spasitelích. Nebyl to jediný případ, neboť plenili, vypalovali a zabíjeli, kam přišli. Krvavému masakru uniklo jen batole a chůva, která se s ním ukryla v šachtě kuchyňského komína. Když po odchodu husitů přiběhli obyvatelé z okolních chalup, našli je začerněné sazemi od hlavy k patě. Díky způsobu záchrany nejmladšího zástupce se celý šlechtický rod přejmenoval na Černíny a s výjimkou let bolševického temna už pokračoval jen cestou slávy u nás i v zahraničí. Vyrabovaná vesnička získala název Chudenice.

S nesmírně milou dívkou, obdivující své chlebodárce, jsem se rozloučila a dle jejího popisu vykročila jednou z upravených pěšin k rozhledně Bolfánek. Překrásná kamenná stavba s dřevěným, stříškou krytým ochozem, potěšila nejen vizáží, ale i rozhledem do mírumilovného okolí.

Od ní jsem pokračovala už podle značek k Americkému parku s unikátními stromy, skutečně přivezenými ze severní Ameriky, a dál ke Kvapilovým jezírkům. I když byla malá, působila velice romanticky, a tak mě ani trochu neudivilo sdělení, že právě tady napsal libreto Rusalky. Strávit u jezírek podvečer a hvězdnou noc se sedmičkou vína, také bych nejspíš mezi stromy uviděla ty polonahé holky tancovat. Zvlášť pokud bych byla chlap.

Když jsem z toho od silnice nenápadného místa ukrývajícího všechno, co jsem viděla i vidět nestihla, odjížděla, vybavila se mi poslední věta informátoru umístěného před zámečkem: „Ať stejně jako my máte radost z jeho krásy.“ Měla jsem.

Přes Chudenice jsem se vrátila do Švihova, tam najela na přímý směr Klatovy – Železná Ruda a zastavila až na parkovišti pod Špičákem. Výjezd lanovkou byl mou premiérou, kterou mi ale narušovali šílenci na terénních kolech. To, co předváděli při krkolomné jízdě v plné rychlosti a skocích, byly artistické kousky. Stačilo selhání materiálu nebo vratký kámen a pozůstalí by byli nuceni je ze stromů okolního lesa seškrabávat špachtlí.

Po seskočení ze sedačky na vrcholu Špičáku mě pochopitelně ihned zlákala rozhledna a po její krajinné nabídce i skály, podle nichž je nejspíš Špičák pojmenován. Oblezla jsem je kolem dokola, pořídila několik snímků, s prázdnou plastovkou od Mattonky záměrně vyhodila i zpáteční jízdenku a rozhodla se jít pěšky. Davy proudící v obou směrech mi kupodivu výjimečně nevadily a obklopena lidskou společností jsem dokonce poseděla i u sluncem ozářené hladiny Čertova jezera. Od něj to byl do sedla na parkoviště kousek, a tak jsem už po půl hodině uháněla přes Prášily, Srní a Modravu na Horskou Kvildu do hotelu Rankl.

Své pravidelné pobyty jsem loňský rok přerušila, a o to víc mě překvapilo, až dojalo vítání recepční. Obklopila mě známá vůně dřeva i kuchyně nezměněné restaurace, do které jsem nakoukla, a po ní útulnost pokoje v patře s výhledem na Jezerní slať. Mé citové rozpoložení dotáhla do slzavého konce Gottova, v televizi ze záznamu reprízovaná svatovítská zádušní mše. Po ní muselo být každému jasné, že od údajného vyléčení rakoviny věděl, že končí, a s puntičkářskou precizností sobě vlastní podnikl všechny organizační kroky včetně výběru písní. Bylo to důstojné rozloučení, jen jediné mi celkový dojem kazilo. Všichni chlapi ve vyšší věkové kategorii by si před plozením dětí měli uvědomit, že tu zanechají nezletilé sirotky. I na duši Gottových dvou mladších dcer zůstane bez ohledu na materiální zajištění doživotní jizva, což si nezaslouží. Smrt nejbližších je ranou pro dospělé, natož pro děti, které ji nechápou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bez bontonu, bez konvencí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.