Přeložil Jakub Marek

Copyright ©2018 by Michael Mammay

All Rights Reserved

Copyright ©2021 for the Czech translation by Jakub Marek

Copyright ©2021 for Cover illustration by Sébastien Hue

Copyright ©2021 for Cover Design by Guido Caroti

Copyright ©2021 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-7393-8

Pro mámu, která jako první uvěřila.

KAPITOLA PRVNÍ

Z raketoplánu jsem vystoupil v mizerné náladě. Mohly za ni tři dny na přeplněné lodi, dva skoky a žádný chlast. A nic dobrého nevzejde ani z toho, když se vám komunikátor rozpípá uprostřed noci. Ale pokud volá kamarád, zvednete to. A když je ten kamarád druhým nejmocnějším chlapem v armádě… no, pak už nemáte na vybranou, protože na vás má páku.

Bzučící dav kolem mě proudil všemi směry; každý desátý člověk měl na sobě tu či onu vojenskou uniformu. Veškeré viditelné plochy zabíraly barevné a oslnivé reklamy na zbrojní a bezpečnostní firmy. Ignoroval jsem jejich nabídku, a zaměřil se na ceduli označující pozemní transport. Přehodil jsem si bágl přes rameno a vrhl se do živoucí lidské řeky.

„Plukovník Butler?“ V uctivé vzdálenosti ode mě stál poručík v nažehlené uniformě a s kruhovitou nášivkou vesmírného velení, STARCOMu, na rukávu. Chlapík z ústředí.

Shlédl jsem na svou jmenovku. „Jo.“

„Pane, poručík Hardy –“

„Pobočník generála Seraty?“

„Ano, pane.“ Vykulil oči zapadlé v tmavé tváři a na okamžik zapomněl na správný postoj. Pobočníci vypadají vždycky stejně. Prkenně a formálně. Mladě. Hardy byl přesně takový. „Jaký jste měl let, pane?“

„Stál za prd.“ Cesta z Ferry 3 na Gamu 6 patří k nejkratším meziplanetárním letům, ale to neznamená, že bych ji doporučoval. „Jak jste mě našel?“

„Generál mi řekl, že mám hledat plukovníka, který má na sobě odznak Studentského velení, pane. Tady totiž vyčnívá.“ Ukázal na trojúhelníkovou zelenožlutou nášivku na mém rameni, bez nadsázky přezdívanou Pyramida smrti.

„Tohle že vám řekl?“

Hardy na okamžik odvrátil zrak. „Ne tak úplně, pane.“

Rozesmál jsem se. „Co opravdu říkal?“

„Řekl: Najděte toho nasranýho holohlavýho plukovníka s odznakem STUCOMu, pane.“

Znovu jsem se zasmál. Klasický Serata. „Jako by to mělo pomoct. Půlka z nás je holohlavá a nasraní jsme všichni.“

Hardy se na mě zadíval, ale nijak to nekomentoval.

„Vznášedlo čeká pár set metrů odtud. Smím vám vzít tašku, pane?“

„Ne, zvládnu to.“

Odmlčel se a zamračil, protože nevěděl, co má dělat, ale nakonec se otočil a šel v čele.

Řidič vznášedla nás vysadil na vyhrazeném místě u SPACECOMu. Zacházení jako v rukavičkách. Serata buď opravdu spěchal, aby si se mnou promluvil, nebo si mě kvůli něčemu předcházel.

Nejspíš obojí.

Budova se táhla k obloze, obrovská, samá ocel a termosklo, odrážející červenooranžovou záři dopoledního slunce.

„Krucinál,“ zamručel jsem.

„Vy jste tu nikdy nebyl, pane?“

„Vždycky jsem se tomuhle místu snažil vyhnout.“ Sloužil jsem u SPACECOMu nepřetržitě třicet sedm let, než jsem před časem přesedlal ke Studentskému velení, z toho dvacet čtyři let nezmrazený. Ale jaksi se mi podařilo zůstávat v poli. Velitelství nebylo můj styl.

„Vy jste s generálem kdysi sloužil, že, pane?“ Usmál jsem se. „Přesně tak.“

Hardy si bezpochyby načetl můj spis, znal každé mé umístění, ale chtěl si o něčem povídat. Neměl jsem mu to za zlé. Se Seratou jsem sloužil třikrát a nejmíň o dvou našich akcích napsali knihy. Hardy chtěl slyšet historku o svém šéfovi. Ale to se nestane. Nevyprávím historky, když jsem střízlivý. „Proč mě šéf potřebuje vidět?“

„Netuším, pane. Nesdělil mi to.“ Nezáleželo na tom. I kdyby to Hardy věděl, neřekl by mi to. Nikdo ze Seratových podřízených. Ten chlap vzbuzoval v lidech téměř fanatickou loajalitu. Sám o tom vím svoje. Proč bych si to jinak nakráčel předním vchodem do SPACECOMu tři dny poté, co mi zavolal?

Přivolali jsme si velitelský výtah a připojili se k hubenému podplukovníkovi s pěchotními frčkami. Kývl mi na pozdrav, popatřil na mou nášivku STUCOM a pak se mě jal ignorovat. Jasně. Taky na tebe seru, kámo. V životě jsem toho chlapa nepotkal, ale znal jsem ho dokonale. Veledůležitý ouřada.

„Musím pět minut mluvit se šéfem,“ oznámil Ouřada Hardymu. „Potřebuju jeho souhlas k tomuto.“ Pod paží držel tablet s bíločerveným krytem utajení třídy 4. Stiskl tlačítko horního patra.

„Jistě, pane,“ přikývl Hardy. „Teď má schůzku, ale po obědě vás k němu vmáčknu.“

„Bude mi stačit minutka.“ Ouřada si mě přeměřil očima, jako by vyzýval mě, ať něco řeknu.

Neobtěžoval jsem se. Doby, kdy jsem si s klukama přeměřoval pindíky, už dávno minuly.

Zastavili jsme v nejvyšším patře a Ouřada vyběhl ven co nejrychleji, aby měl před námi náskok. Položil ruku na skener, a dveře velitelského patra se rázem otevřely. Serata, zvíře v lidské podobě, čekal v kanceláři asistenta a mluvil se sekretářkou.

„Pane, potřebuji váš souhlas –“

„Carle! Brácho!“ Serata uťal Ouřadu v půlce slova a prosmýkl se kolem něj. Sevřel mi ruku mohutnou tlapou v polovičním potřesení a polovičním objetí, jak to kamarádi dělají.

„Pane, potřebuji jen –“

„Později, Canforro,“ odbyl ho Serata. „Pojď dál, Carle.“

Na Ouřadu – Canforru – jsem se neohlédl. Nemusel jsem. Dobře jsem věděl, jak se teď tváří.

„Nech bágl Hardymu. Přidělí ti UVH,“ pokračoval Serata.

UVH – ubikace pro vzácné hosty. Opravdu mi tu rozvinuli červený koberec. Rozhlédl jsem po něčem, co mi napoví, ale žádné vodítko jsem nenašel. Serata mě uvedl do své kanceláře a zavřel dveře. Pravé dřevěné dveře. Kdo má dnes dřevěné dveře?

„Sakra, máš to tu pěkný.“ Místnosti dominovala obrovská okna, táhla se podél dvou stěn od podlahy ke stropu; nějakých deset metrů ode mě stál masivní dřevěný stůl, u kterého by se naobědval tucet lidí. Mou pozornost zaujaly upomínky na Seratova předchozí velení, které zdobily dvě zbylé stěny, a zarámovaná, deset let stará fotka. Serata stál uprostřed na zasněženém kopci, tři vojáky po každém boku, mezi nimi jsem byl i já. Jen čtyři jsme přežili rok od chvíle, kdy nás vyfotili.

„Jo, chovají se tu ke mně poměrně hezky.“ Posadil se za stůl, opřel se a dal si ruce za hlavu. Měl krátké stříbrné vlasy a na chlapa o pár let staršího než já neskutečně husté. „Rád tě vidím, Carle.“

„I já tebe.“

„Jak si tě hýčká STUCOM?“

Odfrkl jsem si. „Pár hodin učím, sem tam doprovodím nějakýho hlavouna. Pěkně náročný blbosti. Ani nevím, jestli jim došlo, že jsem pryč. Ale je tam fajnovej místní chlast.“

„Na Feře tři vždycky pálili dobrou whisky.“

„Přinesl jsem ti flašku.“ Rozhlédl jsem se. „Kruci.

Hardy mi vzal bágl.“

Serata jen mávl rukou. „Dostaneme se k ní později.

Jak se má Sharon? Líbí se jí tam?“

„Nenávidí to. Na ni je tam moc chladno.“ Moje žena Sharon má ráda své teplíčko.

„Jo. Lizzie to tam taky vždycky nesnášela.“ Odmlčel se, tlachání skončilo a nastalo trapné ticho.

„Ten chlápek – Canforra – je pěknej pitomec,“ prohodil jsem.

Serata se zasmál. „Ne, je to správnej chlap. Jen má pocit, že všechno se musí hned. Galaxie se nezhroutí, když jeden rozkaz k přesunu podepíšu až za hodinu.“

„Posíláš do akce další vojáky?“ Od nástupu ke STUCOMu jsem boje moc nesledoval. Mohl bych, kdybych se snažil.

Ale já se nesnažil.

„Jen jednu brigádu,“ odpověděl. „Přihodím pár jednotek navíc do konce turnusu. Navýším posily na Kappě tři.“

„Ale k tomu mě nepotřebuješ, ne?“ To se mi nezdálo. Na to měl lepší řízky. Velet útočné brigádě nepatřilo k mým dovednostem.

„Ne, o to bych tě nikdy nežádal.“ Z jeho hlasu ale plynulo, že by mě požádal o něco jiného. Mohl mi to nařídit, ale to by neudělal. Nevím, jak to vím. Asi díky společné minulosti. Instinktu.

„Nechceš to už na mě vybalit?“

Nepovoláte někoho před důchodem a nenecháte ho absolvovat meziplanetární let, abyste mu sdělili dobré zprávy.

Serata si hodil nohy na stůl; až příliš nenuceně.

„Jde o vyšetřování. Pohřešujeme jistého poručíka.“

Chvíli jsem na něj zíral. Přece mě nepotřebuje na něco tak jednoduchého.

Tehdy vypálil druhou ránu.

„Ten poručík se jmenuje Mallot. Stejně jako nejvyšší radní Mallot,“ upřesnil. „Vím, že v poslední době zprávám moc nedáš, ale kdybys to dělal, věděl bys, o co jde.“

„A do prdele.“

„Přesně. Ten kluk se ztratil během akce na základně Kappa,“ dodal.

„Na frontě. Co tam dělá dítě radního? Teda, teď je docela klid, ale stejně.“

„Rodinná tradice. Každý jejich syn slouží, už čtyři sta let. A dcery mnohdy taky. Slyšel jsi o Emily Eckstedtové?“

„O Andělovi smrti? Jistě, všichni o ní slyšeli.“

„To byla sestra prababičky toho kluka.“

„Páni. Určitě to není jen jedno z těch děcek, co už nechtělo čekat na návrat domů? To se stává pořád.“ Hloupá otázka, ale potřeboval jsem čas, abych všechno pobral. Zatracená Kappa.

„No tak, Carle. Víš, že jsme udělali všechno, co jsme mohli. A taky víš, že bych tě nežádal někam letět, kdyby o nic nešlo. Ne na Kappu. Ne po tom –“

„Už je to dávno. Je to za mnou,“ lhal jsem. „Chceš, abych letěl na Kappu. Jak dlouhej výlet to je? Devět deset měsíců v mrazáku a zpátky totéž? Za rok mám jít do důchodu. Proto mě poslali do STUCOMu.“ Nechtělo se mi do toho, ale Seratu nebylo snadné odmítnout. Ne po všem, čím jsme si prošli.

„Já to vím.“ Generál shodil nohy dolů a došel k oknu. Protilehlou stranu velkého otevřeného náměstí lemovalo několik nízkých hranatých budov. „Můžeš odmítnout, jestli chceš. Máš namraženo jako každý jiný plukovník u pěchoty. A taky odbojováno. Svoje sis odkroutil.“

Vzdychl jsem. Když mi řekl, že můžu odmítnout, jenom to zhoršil. Sakra. „Sharon vyletí z kůže. Už teď jsem kvůli času strávenýmu u ledu o třináct let mladší než ona.“

„Patnáct měsíců kryoplatu plus navýšení důchodu. Zaplatíš jí terapii. Uberou jí deset let,“ usmál se Serata.

„Patnáct měsíců? Je to přece mnohem dál.“

„Pro cestu tam ti zařídím místo na VT-57. Zvládne to za necelých pět měsíců.“

„Sakra.“ Zůstal jsem sedět, ale narovnal jsem se. Velitelský transport 57 byl nejrychlejším dopravním prostředkem v celé armádě. V inventáři jsme jich měli tak patnáct nebo dvacet, a nepoužívaly se k přepravě obyčejných plukovníků. „Tohle je opravdu důležitý.“

„Je. Potřebujeme tě tam rychle, než všichni zapomenou, co se stalo,“ přisvědčil.

„To má logiku. Jak dlouho tam jeho jednotka je?“ Už zase jsem se ptal, ale v hlavě mi vířilo: Mohl si sehnat někoho jiného. Je to jednoduchá mise. Spousta chlapů by ji zvládla…

„Necelých pět měsíců.“ Serata se odmlčel. „Mám ale i něco pro Sharon. Možná pak na mě nebude tak naštvaná. Aby všechno fungovalo, budeme tě muset převelet ke SPACECOMu. A přidělíme tě k Páté vesmírné.“

Zatajil se mi dech. „Pane…“

„Tak tak.“ Otočil se ke mně. „Je to důležité. Ale taky výhodné.“

Pátá vesmírná má svou základnu na Elenii čtyři. Na mém prvním působišti. A Sharonině domovské planetě. I kdybych neměl v plánu to vzít, tuhle příležitost jsem si nemohl nechat ujít. Moje žena by mě nejspíš zabila.

„Pátá vesmírná má volné místo?“ Sevřel rty a přikývl. „Teď už ano.“

Polkl jsem. „Co chceš, abych udělal?“

„Prostě tam doleť, šťourej do všeho, sepiš hlášení. Je tam nasazená spousta lidí od zvláštních operací plus frontová brigáda. Potřebuju někoho, kdo mluví jejich řečí, ale taky chápe důležitost toho, s čím se tady potýkám. Takových lidí je málo.“

„Jistě, pane.“ Většinu chlapů na frontě nejvyšší radní federace ani v nejmenším nezajímal. „Co chceš v tom hlášení mít?“

Serata se zasmál. „Věděl jsem, že mám toho pravého.“ Nikdy bych hlášení nefalšoval. A on to věděl. Ale v každé situaci se dá najít tucet pravd. Nedalo mi práci vybrat tu, která pomůže naší straně.

„Popravdě nevím, co chci.“ Posadil se na okraj svého mamutího stolu.

Na chvíli jsem ztichl, abych se nad tím vším zamyslel, ale nic mě nenapadalo.

„Pak to nechápu. Proč já?“

„Protože nemám tucha, co tam najdeš. Může to být v cajku, můžeš tam objevit bordel. A potřebuju někoho, kdo pozná, o co jde, když to uvidí.“ Opět ztichl.

„Dohoda je taková: musí to být v cajku. Je mi jedno, co uděláš, je mi jedno, kdo si spálí prsty. Nejvyšší radní Mallot má tolik vlivu, že prakticky vlastní náš rozpočet, a mám ho přímo za zadkem. Najdi jeho kluka, nebo zjisti, co se mu stalo. Tohle musí být rychlé a neprůstřelné. Kurva neprůstřelné jako naše zbroj.“

Chvíli jsem jen mlčky seděl. Serata předstíral, že se dívá z okna, dává mi čas a netlačí na mě. „Do prdele. Doufám, že ten kluk ví, kolik problémů způsobil.“

„Nejspíš neví…“ začal, ale ztichl, jako by chtěl říct něco jiného, ale pak se rozhodl, že to neudělá. Zvláštní. Serata nikdy nic nedělal náhodou.

„Jdu do toho.“

„Skvělé. Budou nás sledovat důležití lidé.“ Vstal jsem. „To nic. Znáš mě.“

Serata se usmál.

„Jo, to znám. Proto o tom mluvím.“

Sevřel jsem si oběma rukama hruď v předstíraném gestu bolesti. „Já to chápu, pane.“

„Díky, Carle.“

„Jistě, pane. A Sharon bude nadšená. Elenia čtyři, a navíc se mě na rok zbaví.“

Serata se usmál. „Chceš jí zavolat a říct jí to?“

„Ani náhodou. To si pro ni schovávám, až se vrátím domů.“

KAPITOLA DRUHÁ

Dvacet dní poté, co jsem vyšel ze Seratovy kanceláře, jsem vstoupil do hangáru na velitelství Páté vesmírné obíhající nad Elenií 4. Říká se, že nemůžete přestěhovat celý svůj život z jedné planety na druhou za pouhé dva týdny. Ti, co to tvrdí, to nikdy nezkusili.

Uvelebil jsem Sharon v pronajatém domě daleko od všech vojenských základen, poblíž její sestry a stárnoucích rodičů. Tím uvelebením myslím, že jsem jí tam nechal pár set krabic s věcmi, které si sama vybalí; nikdy se jí nelíbilo, když jsem se jí pletl do zařizování.

Aspoň jsem se tím chlácholil. Vyprovodit mě nepřišla.

Tuhle fázi společného života jsme měli dávno za sebou. Slzavé loučení jsme si prožili už párkrát, takže jsme necítili potřebu si je zopakovat. Snadnější je loučit se doma, v soukromí. Dle mého je to tak i lepší, protože jistí lidé nesou nelibě, když jste v hangáru nazí.

Místo toho jsem si dal rande s Hardym, který měl ovšem jako Sharonin záskok trochu rezervy. Nechtěl jsem ho brát s sebou, ale Serata na tom trval. Jsem plukovník. Plukovníci nemívají pobočníky, a já ani žádného nepotřeboval, šéf si ale myslel, že ten kluk má na víc a chtěl mu dát příležitost omrknout si frontu. Serata měl toho kluka rád. Což něco znamenalo. Minimálně to, že od něj bude chtít pravidelná hlášení.

„Viděl jste zprávy, pane? O naší misi se dost mluví.“ Hardy měl na sobě těsný bojový oblek, což bylo vzhledem k tomu, kam jsme mířili, směšné.

„Snažím se jim vyhýbat.“

„V tom vám nerozumím, pane. Copak nepotřebujete vědět, co se děje?“ Odešel pro má zavazadla. Dvě tašky a krabici.

„Znám svůj úkol, Hardy. Cokoli jiného by mě rozptylovalo.“

Hardy se zarazil a podíval se na mě. Když jsem to dál nerozváděl, popadl krabici, která zacinkala.

„Pane… co –“

„Whisky, Hardy. Výtečná whisky z Ferry tři.“

„Pane, ale na transportech SPACECOMu se nesmí převážet alkohol.“

Upřel jsem na něj zrak. „A co mi provedou? Pošlou mě do důchodu? Počkat, možná by mě mohli poslat za trest na frontu.“

Hardy mě obdařil pohledem, jaký lidé obvykle nasazují, když si nejsou jisti, jestli svá slova myslím vážně.

„Pane, piloti vám to nedovolí.“

„Proto je první láhev pro ně,“ odvětil jsem.

„Pane –“

„Heleďte, Hardy, budete si muset zvyknout na jedno. Já nejsem generál Serata. Dělám věci… jinak. Projde mi to hlavně proto, že nejsem generál. Nemám na to povahu. Ani vlasy.“ Odmlčel jsem se. „Co jsem to chtěl?“

„Ta whisky, pane.“

„Správně. Hardy, jestli se kvůli tomu alkoholu dostaneme do průšvihu, budu na mou duši tvrdit, že jsem vám proti vaší vůli nařídil naložit ho na palubu. A že jste vehementně, ale marně protestoval. Můžeme se hnout dál?“

„Jistě, pane.“ Málem se usmál. Možná to někdy zvládne. Jestli mám mít pobočníka, musí mít smysl pro humor.

Náš VT-57 čekal na zvýšené plošině – monstrózní loď s přistavenými schůdky.

Nikdo by o ní neřekl, že je elegantní ani sexy. Spíš zavalitá a hranatá. Klamala však vzhledem: na tvaru ve vesmíru příliš nezáleží, mnohem víc sejde na síle motoru a hmotnosti. V tomhle VT excelovala. Na palubě vezla jen šest cestujících a tři členy posádky, aby si ideální hmotnost udržela. Zbytek tvořily jen motory a zásoby paliva. Směšně neefektivní, pokud ovšem nechcete urychleně přemístit jistého plukovníka hodně daleko.

Boty mi rachotily na železných mřížkovaných schodech, a když jsem došel k průlezu, ucítil jsem lehký vánek – přetlak vzduchu z plavidla. Když jsem vešel dovnitř, zdálo se mi to tam příliš malé na to, abych se nacházel v tomtéž monstru, které jsem viděl zvenčí. Lesklo se, jako by tu někdo nedávno vyměnil snad všechno, a ve vzduchu byla cítit sterilita.

Prostoru pro cestující vévodilo devět horizontálních kryokomor rozmístěných do tří řad po třech. Samozřejmě nechápu, proč se tomu říká kryo. Už několik set let se zmrazování pro stázi nepoužívá. Asi zvyk. Ale ať už se jim říká jakkoli, byly komory doplněné šesti velkými pohodlnými černými sedadly, třemi u každé stěny. Potřásl jsem si rukou s pilotkou, druhým pilotem a lékařkou. Tak to dělám pokaždé, kdykoli nasednu na něco, co lítá. Říkejte tomu pověrčivost, jestli chcete. Každopádně jsem pořád naživu, takže asi tak.

Většinu letu řídí počítač, lidi mají na starosti pohyb v rámci sluneční soustavy těsně po startu, než se sami odeberou do vlastních kryokomor. Nedokázali by loď ovládat tak dobře jako počítač, ale myslím, že každému je příjemnější, když velí člověk. Vím to podle sebe. Doktorka nás všechny bezpečně uspí a pak taky půjde spát. Asi ani nechci vědět, jak to zvládne sama.

„Pane, mám tu pro vás bojový oblek, kdybyste si ho chtěl vyzkoušet ještě před odletem,“ nabídl mi Hardy.

„Je to klasické elko?“

Dokážu se nacpat do středně velkého obleku, kdyby bylo třeba, ale dávám přednost troše prostoru navíc, ať se můžu hýbat, a nárameníky velikosti M mě obvykle dřou.

„Ano, pane.“

„Potom mi padne.“ Ohlédl jsem se. „Matko všech planet, to už nic zářivějšího neměli?“ Polymerový prsní plát doslova svítil.

„Je úplně nový, pane.“

„To mi došlo, Hardy. Ale žádný strach, na frontě to vůbec nebude vyčnívat.“ Trochu mě má slova zamrzela. Hardy mi připomínal psa, kterého přistihli, jak kadí, kam nemá. Ten kluk to myslel dobře. Ukázal jsem na opotřebovanou soupravu o dvě skříňky dál se zahnědlým povrchem, odranou vestou a trhlinou na pravém boku. „Vidíte, takhle má vypadat oblek.“

Ze sedadla na konci vstal muž. „Ten je můj, pane. Seržant McCann. Vaše OS.“ OS. Osobní stráž. Další námitka, na kterou Serata neslyšel. Gorila, kterou na tuhle cestu nepotřebuju.

Ale když už jsem nějakou mít měl, McCann na to vypadal ideálně. Byl nejmíň o šest sedm centimetrů menší než já, ale co mu chybělo na výšce, to si vynahradil do šířky. Mohutná ramena a svaly a ani kilo tuku navíc.

„McCann. Můžu vám říkat Mac?“

„Jistě, pane. Budu jen rád,“ souhlasil.

„Těší mě, Macu. Co v téhle galaxii pijete?“ Měl u sebe litrovou čutoru s čímsi, co vypadalo jako kříženec avokáda a zvratků.

„Proteinový koktejl, pane. Dáte si?“

Otřásl jsem se odporem. „To si nechám ujít.“

„Musíme mít zbraně nabité, pane.“ Mac poplácal jeden ze svých bicepsů, který by u jiného muže platil za stehno.

„Moje zbraně by ale měly mít větší dostřel.“ Ukázal jsem na projektilovou pušku Bikoski 71, kterou měl přehozenou přes hruď. Mezi vojáky byla známá jako Mrcha. „Používáte Bikoskiho místo pulzní?“

„Ano, pane,“ usmál se na mě pyšně Mac. „Já pulzním zbraním nevěřím. Namočíte je a jste v hajzlu.“

„Tam, kam letíme, se asi moc nenamočíme,“ namítl jsem.

„Člověk nikdy neví, pane. Tuhle Mrchu nabiju každým chytrým projektilem, na jakej si vzpomenete. Výbušnou střelou, průrazovou, naváděcí…“

Už teď se mi ten chlap líbil. Pulzní zbraně byly víc sexy, odlehčené a oblíbené hlavně na základně, kde nikdo nikoho nezastřelil. Ale opravdoví mazáci pokaždé preferovali Mrchy. „Člověk nikdy neví. Jste generálův špion, nebo je jím Hardy?“ Řekl jsem to napůl žertem, ale když jsem to vybalil narovinu, mělo to účinek.

Mac pokrčil rameny.

„Já ne, pane. Nikdy jsem s generálem nemluvil, maximálně jsem mu popřál dobrý ráno, když jsem ho míjel na chodbě.“

Přikývl jsem.

„Takže – Hardy, jak často se máte hlásit?“

„Pane, já… pane…“ Hardy otevíral ústa, jako by se nemohl rozhodnout, jestli má něco říct, a zapomněl při tom dýchat.

Schválně jsem protáhl to trapné ticho na neúnosně dlouho.

„Až budete připraven, vezměte si pistoli, pane,“ promluvil po chvilce Mac. Podal mi pistoli vzor 24 a já si ji vzal. Byla spíš na okrasu. Čistě ze zvyku jsem zkontroloval komoru, abych se ujistil, že je prázdná. Hodil jsem ji do skříňky spolu s taškou. Vezmu si ji, až se probereme z kryospánku.

Mac kývl na mou krabici s alkoholem. „Ta je z Ferry tři, pane?“

„Je. Patnáct let stará.“

Mac hvízdl. „S vámi budu sloužit rád, pane.“

„Doufám, že ano. Co jste komu udělal, že vás k nám převeleli?“

„Přihlásil jsem se dobrovolně, pane.“ Zkoumavě jsem se na něj zadíval. „Fakt?“

„Ano, pane. Na velitelství se sháněli po někom se zkušenostmi, a já se ozval.“

„Co jste dělal na velitelství?“ zajímal jsem se.

„V administrativě, pane.“

Zíral jsem na něj o to víc. Nedokázal jsem na něm poznat, jestli si ze mě utahuje, nebo ne. Všechno na něm křičelo: pěchota! „Nevypadáte na úředníka…“

„Sloužil jsem u pěchoty, pane. Odešel jsem před třemi lety. Myslel jsem, že budu moct trávit víc času se svou ženou.“

Uhnul jsem, aby Hardy mohl uložit jakési další vybavení. „To chápu. Jak vám to sedí?“

„Loni jsme se rozvedli,“ odvětil. Chmurně jsem pokývl. „To je mi líto.“

„To je v pořádku, pane.“ Usmál se na půl úst. Naše pilotka na nás vykoukla z přední části, krátké černé vlasy jí spadaly přes opálený obličej. Čekala, až navážu oční kontakt. „Pane, než jste nastoupil, provedli jsme veškerou kontrolu. Až budete připraven, vyrazíme.“

„Díky. Za jak dlouho nás zmrazíte?“

„Asi zítra, pane. VT nemůže aktivovat pohon, dokud neproletíme kolem páté planety. Je tu příliš velký provoz.“

„Chápu,“ kývl jsem. „Tak se připoutejme, lidi. Čeká nás dlouhá cesta, netřeba ji odkládat.“ Vybral jsem si jedno z obřích sedadel a udělal si pohodlí. Usnul jsem, než jsme opustili stanici.

KAPITOLA TŘETÍ

Ze stáze jsem se technicky vzato neprobudil. Spíš jsem se pomalu vynořoval. Bylo to pro mě posedmnácté, ale kdo by to vůbec počítal? Říká se, že jste vzhůru pár hodin, jen nevnímáte svět. Vytáhnou vám dýchací trubici, pak se objeví světlo, jak vám začnou zase fungovat oči, ale nezpracovávají nic, co vidíte. Neumím to přirovnat k ničemu jinému, protože se to ničemu, co jsem kdy zažil, nepodobá. Jeden můj kolega to kdysi připodobnil k finiši dvacetikilometrového běhu v kombinaci s kocovinou a závratí.

Jinými slovy to stojí za prd.

Podíval jsem se na velké hodiny na zdi, které ukazovaly datum jasně červenými digitálními číslicemi. Čtyři měsíce devatenáct dní od chvíle, kdy mě uspali.

„Doktorko, jsem zpátky,“ zachraptěl jsem nepoužívanými hlasivkami, v krku jsem měl sucho a bolel mě od trubičky, která v něm vězela celé měsíce. Přinutil jsem se ve své kóji posadit a nechal lepkavý oranžový hnus, aby mi sklouzl z hrudi a ramen.

„Plukovníku. Ráda vás zase vidím.“ Pod laboratorním pláštěm měla bílou kombinézu, plavé vlasy sčesané dozadu – jako z lékařského katalogu. Probudila se o dva dny dřív, aby se na nás ostatní připravila, takže na rozdíl ode mě neměla vlasy připlácnuté k hlavě. V mém případě tedy to málo, co mi z vlasů zbylo.

Přitiskla mi k hrudi stetoskop a chvíli přes můj lepkavý stázový oblek naslouchala. „Zníte dobře. Dám vám injekci.“

„Žádnou nechci,“ zaprotestoval jsem.

„Pane, pomůže vám od nevolnosti.“

„Já ji nepotřebuju.“ Začal jsem se nohama hrabat z kóje, ale pak jsem se rozhodl, že si dopřeju ještě minutku. „Chci jen trochu sušenek a mlíka.“

„Pane, opravdu se vám uleví –“

„Nechápu, že vás na medicíně neučí o sušenkách a mlíku.“

Opřela si jednu ruku v bok a věnovala mi otrávený doktorský kukuč.

„Injekci odmítám.“ Nedělal jsem si legraci – sušenky a mlíko mi opravdu pomáhají.

„Jako hlavní lékařka mise bych vám to mohla nařídit.“ Pořád mě probodávala očima, ale já jen pokrčil rameny. Vzdychla. „Vy tedy opravdu injekci nechcete, pane?“

„Ne. Kdo další je ještě vzhůru?“

„Jen piloti. Vzbudila jsem vás dřív než oba zbylé pasažéry, jak jste rozkázal.“

„Fajn. Jako druhého vzbuďte Maca. Zbavím se tohohle slizkého sajrajtu a dám si sprchu. Pak si dojdu pro sušenky a mlíko.“

Než jsem v čerstvém mléčném opojení vešel do pilotní kabiny, zaklepal jsem. Druhý pilot promptně schoval čtečku. Jako by si myslel, že nevím, že loď létá sama, nebo že mi na tom záleží.

„Jak jsme daleko?“ zeptal jsem se. Předním průzorem jsem v dálce rozpoznal bílé slunce soustavy Kappa. Nikdy jsem nic podobného na vlastní oči neviděl; tak jasné i takto z dálky. Neznám ani jinou hvězdu třídy F, u které by se vyskytoval život, ale na druhou stranu se o podobné věci nezajímám.

„Čtyři dny, osm hodin,“ prozradila mi hlavní pilotka. Měl jsem si zapamatovat její jméno, než jsme se uložili do stáze, ale neudělal jsem to. To mi nikdy nešlo. „Musíme zpomalit kvůli provozu v bojové zóně.“

„Čtyři dny od cíle? Proč tak daleko?“ Běžné byly jeden až dva dny.

„Nevím přesně, pane. Probudil nás počítač,“ opáčila pilotka. „Všechno je automatizované.“

„Jistě. Stává se to často?“ zajímal jsem se dál. Pilotka pokrčila rameny.

„Stává, pane. Ale ne zrovna často.“

Lehce jsem potřásl hlavou a pokusil se soustředit.

„Jaké je komunikační zpoždění vůči SPACECOMu?“

„Dvacet osm skoků, pane. Sedmnáct minut, devatenáct sekund,“ oznámil mi druhý pilot. To znělo správně – dosah skoku je omezený a s každým skokem si vaše zpráva projde jednou retranslační stanicí. Čím víc stanic, tím větší zpoždění.

„Spojte mě s ním.“ Usadil jsem se do křesla. Žaludek se mi zklidnil, ale nohy se ze stáze ještě úplně nevzpamatovaly.

Pilot mi podal malý tablet. „Potřebujete soukromí, pane?“

„Ne, není v tom nic tajného. Jen se musím ohlásit a zjistit, jestli mi dali nové rozkazy.“

Pomocí palců jsem vyťukal zprávu.

Generále Serato, jsme naživu, čtyři dny a něco od Kappy, žádné problémy. Očekávám případné rozkazy.

„Ještě něco, pane?“ zeptala se pilotka.

„Ne. Jen mi dejte vědět, až dostanete odpověď.“ Zamířil jsem zpátky do prostoru pro cestující, abych mohl dohlédnout na Hardyho, který se měl probrat ze stáze. Bylo to pro něj poprvé. Tak trochu jsem mu to dlužil.

O necelých pětačtyřicet minut později jsem dostal od Seraty odpověď. Nevěděl jsem, kolik je ve SPACECOMu hodin, ale při skoro pětatřicetiminutovém zpoždění musel odpovědět ihned. Snažil jsem se nedomýšlet, co z toho vyplývá, když mi druhý pilot podával tablet.

„Četl jste to?“

„Ne, pane. Věděli jsme, že je to pro vás, tak jsme to nechali přepojit rovnou na čtečku pro hosty.“ Kdybych byl na jeho místě, přečetl bych si to. Neletěl bych doprostřed ničeho s plukovníkem na odpis a nebyl zvědavý. Druhý pilot vypadal zodpovědně, tak jsem mu to věřil.

Butlere: Čtyři dny? To je pozdě. Čekal jsem, že se mi ozveš před dvěma dny a že přistaneš nejpozději zítra. Kolem vyšetřování neustále čenichají média. Povyk trochu utichl, ale plavat to nenechají. Myslím, že někdo z lidí kolem vrchního radního Mallota na věc neustále tlačí, aby nezapadla. Dostaň se tam a dej se do práce. A zajisti, ať je to diskrétní. Serata.

V duchu jsem zaklel. Ze všeho nejvíc se mi chtělo poslat mu zprávu, že já délku letu neovlivním. Ale to on věděl, a i kdyby ne, nechtěl by tuhle výmluvu slyšet. Serata si přál mít všechno hned, bez ohledu na původní plán, na kterém jsme se shodli. Vždycky to tak bylo. Ocenil jsem informace o médiích, ale jako vyšetřující důstojník jsem disponoval kouzelnou formulí:

„Omlouvám se, nemohu se k tomu vzhledem k probíhajícímu vyšetřování vyjádřit.“ Ne že bych na základně Kappa média čekal. Možná terénního reportéra, co dělá na frontě a posílá zbytku Galaxie zprávy o válce. Ale o někom podobném bych stejně neměl páru – podobným věcem jsem se doma vyhýbal.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Vnitřek hangáru na základně Kappa zůstal v podstatě stejný, jak jsem si ho pamatoval – ocel a hliník natřené onou světle zelenou barvou, která říkala: „Příliš vojenské, než aby se tu mohlo natírat bílou.“ Vypadal jako každý jiný hangár na základně ve kterékoli soustavě, na jakou jsem kdy přiletěl – vysoká střecha, polymerové stěny a protiskluzová podlaha. Osobně se domnívám, že na všechny dostala zakázku jedna firma, ta navrhla model, který pak v závislosti na požadavcích bez nejmenší představivosti kopírovala, pouze v odlišných velikostech.

Záměrně jsem aktuální místní situaci příliš nestudoval. Jen natolik, abych si osvěžil paměť. Chtěl jsem sem vkročit s čistou hlavou a věděl jsem, že cokoli, co bych si přečetl před zmrazením, by stejně zastaralo, než bychom sem dorazili. Tak to za války chodí. Zůstanete mimo veškeré dění devadesát dní, a najednou se neorientujete. Věci se mění. Na to lidi často zapomínají. Než se vrátíte zpátky do civilizace, všechno, co jste znali, se už dávno proměnilo.

Sešel jsem po rampě z VT a zamířil k východu z hangáru k velitelství brigády. Věřil jsem Hardymu, že ví, kam mě následovat. Měl na starosti přesun našich věcí z lodi. Slyšel jsem Maca, jak se se mnou snaží držet krok. Neřekl by ani popel, kdybych ho tam nechal. Ale taky by mi nedovolil odejít samotnému, ani na naší základně pár set tisíc kilometrů od nejbližšího nepřítele. Zpomalil jsem, aby mě dohnal. Byla to jeho práce.

„Plukovníku Butlere?“ ozval se ženský hlas. Mac to rozhodně nebyl.

Zastavil jsem se, otočil se a čekal, až důstojnice těch čtyřicet metrů dojde. Přes bojovou uniformu měla připnutý opasek s pistolí. Široká plavecká ramena. Pleť jako vyleštěná měď; krátké, jakoby špičaté tmavé vlasy, jinak na hlavě nic. Čepice se v hangáru nenosily. Nevím proč.

„Pane? Jsem majorka Alendová. A jménem plukovníka Stirlinga bych vás ráda přivítala na základně Kappa.“

„Těší mě, Alendová. To jste si vytáhla nejkratší sirku?“ Pitomá otázka, ale musel jsem něco říct.

„Plukovník Stirling mě požádal, abych vás zde přivítala, pane. Sám je teď na planetě. Vrátí se až pozdě večer.“

Zajímavý fakt. Stirlinga jsem neznal, jen podle pověsti. Akční chlap, solidní důstojník, kterého čekala zářná budoucnost. Věděl, kdy přiletím, a rozhodl se opustit základnu. Možná mi tím něco sděloval. Nebo jen prostě musel vést válku a neměl čas hrát si s nějakým blbem z velitelství.

Pravda bude asi někde mezi.

Přenesl jsem váhu z jedné nohy na druhou. „Nechci začít s vyšetřováním, aniž bych si s ním nejdřív promluvil.“

„Rozumím, pane. To plukovník očekával. Má vás v kalendáři hned po zítřejší snídani.“

„Pokud to nevadí. Nechci být na obtíž,“ navázal jsem na očividné lži. Tvrdil jsem, že nechci otravovat, i když všichni věděli, že právě to tu budu dělat. Plukovník zvenčí, který čmuchá kolem, je otrava vždycky. Zdálo se, že to pochopila. „Pokud půjdete za mnou, pane, ukážu vám vaši kajutu. Mí lidé se vám postarají o zavazadla.“

Kousek od nás postávali na doslech tři vojáci a čekali na rozkazy.

„Skvěle.“ V duchu jsem doufal, že mi nerozbijí láhve whisky. „Bude seržant McCann bydlet poblíž mě?“

„Ano, pane,“ přikývla Alendová.

Jistěže se o to postarala. „Tak tedy až po vás. Co tu máte na starosti, Alendová?“

„Pracuji ve zpravodajském, pane. A momentálně jsem vaší styčnou důstojnicí.“

Zarazil jsem se a Alendová se bez jediného slova zastavila se mnou. „Mojí styčnou důstojnicí?“

„Přesně, pane. Plukovník Stirling si přeje, abych vám pomáhala s vyšetřováním. Domlouvala schůzky a výslechy a zajišťovala od velení veškeré informace, které budete potřebovat.“

Sice jsem to nečekal, ale hádám, že tohle do běžného režimu nespadalo. Samozřejmě, Stirling chtěl mé vyšetřování urychlit, co nejvíc to půjde. Zjednat si někoho, kdo na mě dohlédne, byl už jen bonus. „Zajímavé,“ poznamenal jsem, jen abych vyvolal nějakou odezvu.

Bezvýrazně se usmála, rty měla sevřené, na návnadu neskočila.

Přikývl jsem. „Tak jo. Ale pokud máme spolupracovat, měli bychom spolu vycházet, a ne předstírat něco, co nejsme. Oba víme, že pracujete pro Stirlinga, a oba víme, co to znamená.“

Na okamžik se jí cosi mihlo po tváři, ale stejně rychle to zmizelo. „Jistě, pane. Pracuji pro plukovníka Stirlinga, ale nemám žádný trvalý rozkaz hlásit cokoli, co souvisí s vyšetřováním.“

„Ale to by se mohlo změnit,“ namítl jsem.

„Ano, pane. Mé rozkazy se mohou změnit.“

„Tak dobrá. A vaše křestní jméno, Alendová?“

„Lexa, pane.“

„Vadilo by vám, kdybych vás jím oslovoval?“

„Vůbec ne, pane. Opravdu nevadilo. Jsem Lexa, anebo jen Lex.“

„Lex. Jedna slabika zní vždycky líp.“ Snažil jsem si uložit do paměti abych jí říkal Lex, přestože pravým důvodem, proč jsem chtěl znát její křestní jméno, bylo, abych si mohl později vytáhnout její složku. Pokud mám mít na krku špionku, chci poznat její minulost. Potřeboval jsem si udělat obrázek, nakolik jí můžu věřit. Právě teď se na ni můj instinkt příliš hezky netvářil, ale to vypovídalo víc o Stirlingovi než o ní. Přidělil na tu práci loajálního člověka. Jen těžko by se mi ji podařilo zlomit. Pokusím se s ní alespoň jednat neutrálně, když už se nikdy úplně nepřidá na mou stranu.

Lex se podívala na zem a pak zase vzhlédla. „Pane.

Vím, že to není moc profesionální, ale…“

„Jen mluvte,“ pobídl jsem ji.

„Pane, chci jen říct… že je mi ctí s vámi pracovat.

Četla jsem řadu historických záznamů –“

„Jistě, díky,“ zarazil jsem ji dřív, než by to začalo být trapné. Nuceně jsem se ušklíbl. „Uvidíme po pár dnech, jestli to pořád budete považovat za čest.“

Znal jsem svou kajutu dřív, než jsme do ní vešli, ale Lex jsem neřekl ani slovo. Nejspíš to stejně věděla. Od doby, co jsem tu byl naposledy, se apartmá pro významné návštěvy nezměnilo. Kajuta se leskla čerstvě vyleštěným polymerem a falešnou kůží, která vypadala dobře tak před patnácti lety.

Skládala se z obývacího prostoru, který byl zároveň pracovnou s pohovkou a konferenčním stolkem umístěnými u levé stěny, a jídelního koutku se stolem napravo. U zadní stěny se nacházel velký počítačový terminál a nad ním digitální okno zobrazující vzdálenou planetu při pohledu z vnějšku stanice, která vypadala tak věrohodně, jako bych tu měl pravé okno. Ve skutečnosti se však žádný obytný prostor nenacházel poblíž vnějšího trupu a stanice navíc žádná okna neměla. Otevřené dvoukřídlé dveře vedle jídelního koutku vedly do ložnice, vybavené soukromou sprchou a toaletou. Na to jsem si stěžovat nemohl. S přibývajícím věkem mi záchod blízko postele přišel v noci víc a víc vhod.

Počkal jsem, až Lex odejde, schoval jsem tašku, vyzvedl Maca a Hardyho a zamířil do jídelny. Na zabydlování pokoje bude dost času později.

Lidi v uniformách i bez nich se proplétali velkou místností, vojenský personál se mísil s techniky najatými armádou, kteří udržovali základnu v chodu. Podle situace to vypadalo, že jsem vyhmátl jídelní špičku, a tak jsem si stoupl na okraj mumraje, abych si místnost prohlédl.

Když jsem vešel, otáčely se za mnou hlavy jako za každým jiným cizím plukovníkem. Hlasy kolem mě utichaly a lidé měli napilno o něco víc než za běžných okolností.

Požádal jsem Maca a Hardyho, aby zůstali venku a já tak mohl vstoupit sám. Chtěl jsem působit přístupně. Mohl jsem objevit někoho, koho jsem znal, někoho, s kým jsem pracoval, ale kolem proplouvalo příliš mnoho tváří, než abych je mohl zpracovat, panoval příliš velký zmatek. Stejně jsem si nikdy nedokázal pamatovat tváře.

Zařadil jsem se do fronty a popadl tác. I kdybych nenašel někoho, s kým bych si popovídal, mohl jsem si aspoň zaplnit žaludek. Ukázal jsem na jeden ze dvou možných předkrmů, na ten, který tolik nevypadal jako šedý kus připáleného exkrementu, a obsluha mi jej hodila na talíř. Alespoň měli čerstvou zeleninu, pravděpodobně vypěstovanou na základně nebo na nedaleké zemědělské lodi.

Kličkoval jsem mezi dlouhými obdélníkovými stoly, až jsem našel jeden, u kterého nikdo neseděl. Zabral jsem si židli pár míst od tří poddůstojníků, kteří okamžitě přestali mluvit. Jeden z nich na mě uctivě kývl a za pár minut odešli. Tolik k vyzvídání prostřednictvím nezávazné konverzace. V duchu jsem nad tím mávl rukou a pustil se do jídla.

„Pane! Věděl jsem, že jste to vy.“ Na druhé straně stolu stál vrchní seržant, tác v rukou neměl. Potrápil jsem paměť a snažil se ho zařadit. Kuchař. Goodell… ne, Goddard. Ale ten nebyl vrchním seržantem.

„Nazdar! Vás povýšili?“ Očima jsem sklouzl k jeho jmenovce, abych si domněnku potvrdil.

„Ano, pane, asi před rokem.“

„Skvěle. Ale tady nevaříte, že ne?“ shlédl jsem na svůj talíř.

Zasmál se.

„Ne, pane. Všechno dovážejí zvenku. Mám na starosti kontrolu kvality. Jestli má maso správnou teplotu a podobně.“

„Tohle je maso?“

Znovu se zasmál. „Přijďte zítra. Budeme mít opravdový kuře.“

„Tomu nevěřím?“

„Je to tak, pane. Chovají je na planetě.“

„Paráda,“ usmál jsem se. „Těším se.“

„Co vás sem přivádí, pane? Přebíráte tu velení?“ Něco na tom, jak to řekl, ve mně vzbudilo podezření. Možná něco věděl a chtěl si to ode mě potvrdit.

Zavrtěl jsem hlavou a hrál s ním. „Nic takového.

Provádím tady vyšetřování.“

Goddard tiše hvízdl. „Takže je to pravda.“

„Co je pravda?“ předstíral jsem nevědomost.

„Povídá se o nějakém papalášovi, co přišel z velitelství zkontrolovat naši brigádu. Zaslech jsem vaše jméno.“

Ušklíbl jsem se. Moc by mi nepomohlo, kdybych tu byl za cizáka. Vojáci rádi drží při sobě, když na ně někdo tlačí zvenku, a v tomhle případě držet pohromadě znamenalo mlčet jako hrob. Netuším, jestli za to mohla média, nebo v tom byl záměr.

Goddard po chvíli znovu promluvil: „Pokud sem poslali někoho, jako jste vy, aby tu šťoural, musí to být něco pořádnýho. Nějakej vysokej důstojník strkal ptáka, kam neměl?“

Usmál jsem se. „Oficiálně to nemohu ani potvrdit, ani vyvrátit. Ale ne, nic takového. Jde o pohřešovaného v boji.“

Goddard nepatrně přimhouřil oči, jako by se hluboce zamyslel.

„Snad ne ten kluk ze zpráv?“

„Přesně ten,“ přikývl jsem.

„Sakra, pane. Nevěřím, že kvůli němu až sem poslali plukovníka.“ Zmlkl a nechal mi očividně prostor, abych něco dodal.

Ukousl jsem kus záhadného masa, abych získal čas. Ticho v konverzaci tak bylo o něco míň trapné a jemu naznačilo, že mu v nejbližší době asi neodpovím.

„Nechám vás se najíst, pane. Jen jsem vás chtěl pozdravit.“ Pořád se usmíval. Fajn chlap.

Vstal jsem a potřásl mu rukou. „Rád jsem vás zase viděl, vrchní seržante. Budu tady kolem.“

„Taky jsem vás rád viděl, pane.“ Když odcházel, nevěděl jsem, jestli mi sdělil dobré nebo špatné zprávy.

KAPITOLA PÁTÁ

Procházel jsem se asi čtyři minuty většinou prázdnými chodbami základny Kappa a snažil si v budově bez oken najít orientační body, abych se tu mohl pohybovat i bez mapy. Už jsem skoro zapomněl na uniformitu všeho, co souvisí s životem ve vesmíru, založeném na barevných symbolech na stěnách, které jediné určovaly mou polohu. Osobně bych se bez toho všeho obešel.

Dorazil jsem do předpokoje kanceláře plukovníka Stirlinga deset minut před stanoveným termínem. Službukonající voják mi nabídl kávu, kterou jsem nepohrdl. Sotva jsem usrkl doušek horkého nápoje, Stirling mě vyšel přivítat. Hra na čekanou se nekonala. Fajn.

Byl malý, minimálně o šest nebo sedm centimetrů menší než já, a já mám průměrnou výšku. Taky hubený, ale ne slabý. Spíš jako běžec nebo triatlonista. Vlasy měl ostříhané na ježka, který mu zvýrazňoval hranatou čelist hodnou vojenského plakátu. „Vítejte, Carle. Jsem rád, že jste tady. Jsem Aaron.“

Přehodil jsem si kávu do levé ruky, abych si s ním mohl potřást. „Já jsem rád, že jsem tady.“ Necítil jsem výčitky, že lžu, on si přece začal.

„Pojďte dál.“ Odvedl si mě do prakticky zařízené kanceláře, velké tak akorát a hodné důstojníka. Stěny zdobily obrazy vojáků v akci na různých planetách spolu s vyznamenáními jeho jednotky. V jediné knihovně byly vyskládány vojenské příručky a časopisy a pár knih o velitelském umění. Nic vyloženě osobního kromě fotografie Stirlingovy rodiny na stole. Žena a dva chlapci. Standardní velitelská výbava, která ho mírně polidšťovala, aniž by cokoli vyzradila.

„Víte, proč jsem tady,“ pronesl jsem.

Stirling mi pokynul, abych se posadil na pohovku z falešné kůže.

„Ano. Kvůli poručíku Mallotovi. Synovi nejvyššího radního. Slušnej chlap, podle toho, co jsem slyšel. A slušná jednotka.“

„Vy jste se s ním nikdy nesetkal?“

Zavrtěl hlavou a napil se kávy. „Většinu poručíků neznám. Sakra, vždyť ani neznám spoustu kapitánů. Vedu si příručku s fotkami všech velitelů, abych je poznal.“

„Moudrý.“ S téměř čtyřiceti rotami to musela být věda.

„Provedli jste předběžné šetření,“ pokračoval jsem.

Přikývl. „Provedli, ovšem. Podle předpisů. Ale nic moc z něj nevzešlo.“

Mávl jsem nad tím rukou.

„Potřebuju jen základní informace, ať vím, kde začít. Kde se ztratil, kdo ho viděl naposledy, jestli tu měl nepřátele a podobné věci.“

Stirling ztuhl s kávou napůl cesty k ústům a jen na mě zíral. Taky jsem zpozorněl, jeho výraz mě zaujal.

„Vám nic nedali, než jste sem odletěl?“

„Neprosil jsem se o nic. Chtěl jsem mít vše čerstvé, až sem dorazím; otevřenou mysl.“

Stirling vstal a popošel ke stěně za svým stolem, zády ke mně. Na okamžik se zastavil, pak se opět otočil a vrátil se zpátky. Opřel se dlaněmi o stůl a naklonil se. „Neztratil se v boji. Ne tak docela.“

Něco v jeho hlase a způsob, jakým při řeči mrkal, mě přiměly zbystřit. Zježily se mi chlupy na pažích. Položil jsem šálek s kávou na stůl, vytáhl tablet a palcem otevřel poznámky. „Co se stalo?“

Našpulenými rty prudce vydechl a pečlivě volil slova. „Netuším.“

To nebyla odpověď, kterou jsem čekal, ale mlčel jsem. Stirling pokračoval.

„Mallotův prapor převelel jeho četu ke zvláštním operacím. Napadli je. Nikdo z mých lidí o té potyčce nevěděl, dokud jsme nezachytili žádost k lékařské evakuaci. Nemohli jsme ale letoun vypravit hned. Kolem přistávací zóny bylo příliš horko. Prapor vyslal polovinu roty, aby zabezpečila okolí. Když se dostala na místo, Mallot měl nohy na maděru. Podle mých chlapů zřejmě bramborová mina.“

Ošil jsem se. Bramborová mina byla kappanským vynálezem, zahrabaná v zemi, s organickým pouzdrem, které téměř znemožňovalo odhalení. Ne vždycky smrtící, ale pokaždé zlá. „Ale přece jste tvrdil, že to s bojem nesouviselo.“

„Řekl jsem, že jeho zmizení nesouviselo. Vyzvedl ho MEDEVAC. Mí hoši viděli, jak ho odvážejí.“

„Zmizel po příjezdu do lazaretu?“ Zavrtěl hlavou. „Tam už nedorazil.“

Přestal jsem psát uprostřed věty a málem upustil stylus, než jsem se vzpamatoval a podíval se Stirlingovi do očí. „Kam se poděl?“

„To je otázka za milion.“ Stirling se posadil za stůl, sklopil zrak a promnul si spánky. „Do letounu ho naložili. A tehdy ho viděli naposledy.“

„Kam letěl ten MEDEVAC?“

„Podle záznamů se vrátil přímo sem na základnu. Ale nemocnice nevede žádný záznam o jeho příjezdu.“

Naťukal jsem rychlou poznámku, ne proto, že bych si to nezapamatoval. Potřeboval jsem jen chvilku přemýšlet. „Hm.“

Možná jsem potřeboval víc než chvilku.

„Je to blbost.“ Bouchl pěstí do stolu.

Ten výbuch mi připadal trochu hraný, ale přešel jsem to bez poznámky.

„Co říkal pilot MEDEVACu?“

„Nic. Je mrtvý. O tři dny později to celá posádka schytala při další evakuaci.“

„A sakra.“ Odmlčel jsem se. „Stává se to často?“

„Bohužel to není nic neobvyklého. Za posledních pět měsíců jsme přišli o čtyři. Kappanští povstalci se na ně zaměřují.“

Zaměřují se na evakuační plavidla? Zahleděl jsem se do svých poznámek, které mi moc nepomohly. Ale to mi nevadilo. Myšlenky mi začaly vířit hlavou a já potřeboval chvilku, než si zformuluji další otázku. „Tři dny poté. To už jste museli vědět, že je nezvěstný.“

„Samozřejmě, že ano. Snažili jsme se ho dopátrat. Ne hned. Musel na operaci, jak jsme věděli. Trvalo to půl dne.“

„A?“

„A byl pryč. Trvalo možná další půlden, než to někdo předal mně. Všechno je to zapsané v předběžném šetření. Prohlášení, harmonogramy, nedostatečná spolupráce ze strany velitelky nemocnice.“

Při posledních slovech se ve Stirlingových slovech objevila hořkost, a já ho několik sekund pozoroval. Opětoval mi pohled bez mrknutí, ale také bez jakékoli výzvy. „Nedovolila vám Mallota navštívit?“ zeptal jsem se.

„Ne. Plukovnice Mary Elliotová. Velitelka nemocnice.“

„Nedovolila vám ho navštívit?“ opakoval jsem.

„Jak jsem říkal – Mallot tam už nebyl. Podle toho, co nám řekli, tam nikdy nedorazil. A ani ho prý nikdo neviděl.“ Stirling málem vyskočil ze židle.

„Takže nedostatečná spolupráce… a s pilotem… vás taky nenechala promluvit?“

„Přesně tak.“ Opatrně se uvolnil. „Elliotová se odvolala na vlastní autoritu. Řekla, že své lidi vyslechne ona a že tomu přijde na kloub.“

„Ale neudělala to.“

Stirling si povzdechl a ramena mu lehce poklesla.

„Pokud vím tak ne. Pokud ano… Zodpovídat se mi nemusí.“

„Jste velitel základny.“

„Jsem velitel základny SPACECOMu,“ opáčil až příliš rychle. „Ona se zodpovídá MEDCOMu. A Karikov – ten spadá přímo pod velení zvláštních operací.“

„Aha.“ Karikov. Neznal jsem ho, ale slyšel jsem o něm. Každý ho znal. Legenda a drsňák. „To je pěkně zvrácenej způsob jak vést války.“

Stirling se zatvářil kysele. „To jo.“

„Chápu. Jen jsem to nečekal, nic víc.“ Seděl jsem mlčky, a Stirling mi dopřál čas k přemýšlení. Serata se o problémech s posloupností velení nezmínil. Možná o nich nevěděl, ale to se mi moc nezdálo.

„Zjednal jsem vám styčného důstojníka. Majorku Alendovou. Má kopii původní zprávy,“ pronesl Stirling po chvilce.

„Už jsem s ní mluvil.“ Předpokládal jsem, že to ví, ale připadalo mi prozíravé na to poukázat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mise na planetě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.