Copyright © Karel Kubeška, 2021

Illustration © Zdeněk Netopil, 2021

Photos © Archiv autora, Jeffrey Au, Michael Burns, Bob Cowan, Česká televize, Český svaz curlingu, Richard Gray, Štěpán Mikuda, Alina Pavliuchyková, Céline Stuckiová, Světová curlingová federace, Vojtěch Vlk, Zuzana Zoňová, 2021

Photo on Cover © Vojtěch Vlk, 2021

Cover Art © Lukáš Tuma, 2021

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2021

ISBN 978-80-278-0025-4 (print)

ISBN 978-80-278-1059-8 (ePub)

ISBN 978-80-278-1060-4 (mobi)

ISBN 978-80-278-1061-1 (pdf)

PROLOG

„Bory šumí po skalinách…“ Dva týdny před koncem druhého tisíciletí našeho letopočtu jsem spolu se svým curlingovým týmem pózoval na stupních vítězů, přímo pod českou vlajkou umístěnou mezi italskou a ruskou trikolórou. Se zlatou medailí na krku, zjihlým výrazem a viditelně vlhkýma očima jsem zpíval českou hymnu. To vše krátce po napínavém, vyrovnaném, ale vítězném finálovém souboji s italskými hráči. Šlo tehdy o hodně, mimo jiné i o možnost postoupit na mistrovství světa, což bylo pro český curling něco těžko představitelného. Utkání skončilo, kortizol už přemohl adrenalin a bylo na čase prožít něco jiného, dosud nepoznaného. Zvláštní pocit, který je nejen pro mě, ale pro stovky, ba tisíce sportovců tím elektrizujícím okamžikem, který korunuje dlouhotrvající, stupňující se aktivitu vloženou do přípravy na sportovní soutěž. Lhostejno, jestli se jedná o individuální atlety, družstva, realizační týmy, fanoušky, rodinné příslušníky, přátele či náhodné přihlížející. Na všechny působí ta chvíle magicky. Je v ní kombinace úlevy, uvolnění, napětí, radosti, štěstí, ale i vyjádření pocitu odpovědnosti s náznakem bilance a s vědomím uzavření jedné kariérní kapitoly. Někteří sportovci hymnu zpívají, jiní nikoli. Ale vůbec za tím nemusí být nedostatek vlastenectví, neznalost textu nebo neschopnost vyloudit tón. V tom je právě neobvyklost toho momentu, že nemusí obsahovat nic nacvičeného, strojeného ani toporného, ale může být, a často je, ryze spontánní a třeba i silně introvertní. Velké okamžiky našich sportovních dějin jsou spojeny s českou (dříve československou) vlajkou stoupající na stožár, ať už v pozici centrální, tedy zlaté, nebo jako symbolu stříbra či bronzu. A také s drobnými, ale významnými gesty vyjadřujícími poselství. Za všechny stačí připomenout odvrácenou hlavu Věry Čáslavské při sovětské hymně na olympijských hrách v roce 1968 jako protest proti tehdejší okupaci Československa.

Český curling za svou krátkou historii zažil jen málo takových úspěchů, které by byly zvýrazněny stupni vítězů, či snad dokonce národní hymnou. Ale není to výhradní cejchovaná míra kvality hráček, hráčů, trenérů či funkcionářů. Lesk cenných kovů není jediným znakem naplněných ambicí, je spíše jejich symbolem. Touha shlížet ze stupňů vítězů s vlající vlajkou s modrým klínem nad hlavou a mít uši zahlcené mohutnou směsí zvuků žesťů, smyčců a tympánů je důležitou motivační součástí veškerého snažení českých curlerů. Konkurence a rivalita v tomto sportu je značná, nároky na přípravu, s ohledem na fakt, že se jedná o kolektivní sport, jsou mimořádné a dobrá umístění či výhry nejisté. Možnost, že si poslechneme naši hymnu po dosažení cíle, je však natolik lákavá, že o ni stojí bojovat naplno a prokázat odhodlání, statečnost a sportovní srdce.

Předkládaná publikace přibližuje svět jednoho zimního olympijského medailového sportu širší veřejnosti. Obsahuje strohá fakta i subjektivní pohledy. Prezentované názory a postřehy jsou ryze autorské a nevyjadřují stanoviska Českého svazu curlingu ani Světové curlingové federace. Poděkování patří všem těm, kteří mi umožnili publikovat své fotografie. Jsou to především: Vojtěch Vlk, Štěpán Mikuda, Richard Gray, Alina Pavliuchyková, Michael Burns, Jeffrey Au, Céline Stuckiová, Bob Cowan, Zuzana Zoňová, Česká televize, Světová curlingová federace (WCF), Český svaz curlingu a archiv autora. Zvláštní poděkování za nezištnou a přátelskou pomoc náleží Františku Janouchovi. Díky patří Radku Klímovi za zapůjčení curlingového kamene jako rekvizity a grafikovi Zdeňku Netopilovi za poskytnutí ilustrace známky Curling na frontispis.

Hrdost a radost v národních barvách, MS 2017, zleva Tereza Plíšková, Karel Kubeška, Klára Svatoňová, Alžběta Baudyšová, Ežen Kolčevská a Anna Kubešková

1. TROCHA HISTORIE

Ten, kdo se neorientuje ve vlastní historii, těžko chápe vlastní přítomnost a má limitované možnosti při řízení své budoucnosti.

Pokud se uvedené motto týká vedoucích osob, takzvaných „lídrů“ v jakémkoli oboru, tvoří se prostředí, ve kterém se nedá čekat vývoj, koncepční myšlení ani úspěchy. A to zejména pokud nastávají existenční problémy, objevují se ekonomické potíže, dostavuje se stagnace, případně krize.

Sportovní svazy mají ještě trochu obtížnější situaci než firmy, společnosti nebo instituce. Do jejich volených orgánů se často dostávají jedinci, kteří sice mají ambice, ale nikoli schopnosti a píli. V tom jsou tak trochu obdobou politiky, kde je to možná ještě více patrné. Takové osoby mnohdy nedokážou promítnout pozitivní prvky existující díky vytvořené tradici do plánů činnosti, ekonomiky a organizace sportovního života v oboru, který reprezentují. Přitom za jeho rozvoj ručí členské základně a do značné míry i sportovnímu prostředí, Ministerstvu školství, mládeže a tělovýchovy a v konečném důsledku České republice. Nezbývá než věřit, že to není případ curlingu, jehož historie v Čechách je krátká, ale dynamická.

Uvozující informace o historii takzvané roaring game se však musí týkat světa, a teprve na více než půl tisíciletí starou tradici může navázat pár detailů o domácím curlingu. Globální milníky mají první opěrné datum hluboko v minulosti, a sice v roce 1511. To je letopočet, který je vyražen na nejstarším existujícím curlingovém kameni, jenž je součástí expozice ve skotském Stirlingu. Tento kámen není ze žuly, tak jako naprostá většina těch současných, ale z čediče. První ověřené písemné zmínky o curlingu pocházejí ze Skotska a datují se do počátku šestnáctého století. Zápis notáře Johna McQuhina, praktikujícího v Paisley ve Skotsku, o posílání kamenů po ledě mezi Johnem Sclaterem a Gavinem Hamiltonem má datum 6. února 1540. Výsledek souboje obou curlerů však není v zápise uveden. Verše básníka Henryho Adamsona z roku 1638 zmiňují curling kombinací poetiky a sportovní rivality jako součást běžného života Skotů. Dochovaný notářský zápis z převodu vlastnictví curlingových kamenů z jedné osoby na druhou pochází z roku 1671 a je dalším úředním dokumentem potvrzujícím vážnost, s jakou bylo ke curlingu přistupováno v sedmnáctém století. Mezi populární důkazy o existenci curlingu v daleké minulosti patří některé obrazy vlámského malíře Pietera Breugela staršího ze šestnáctého století. Nejznámější z nich je olejomalba Lovci ve sněhu (1565). Ta mimo jiné potvrzuje, že curling v té době hráli Holanďané a patrně i Belgičané.

Devatenácté století znamenalo pro curling teritoriální rozmach, kdy díky migraci z Evropy do zámoří vznikla v Kanadě a USA masivní curlingová komunita. Dnes je Kanada zemí s nejširší členskou základnou (asi 1,3 milionu registrovaných hráčů, ale podle některých odhadů i více než 2 miliony), což se promítá i do jejího v zásadě výsostného postavení v mezinárodním měřítku, kdy se její týmy ve všech vypisovaných kategoriích vesměs umisťují na medailových pozicích mistrovských soutěží nebo někde nedaleko. V Montrealu byl v roce 1807 založen první curlingový klub na americkém kontinentu The Royal Montreal Curling Club, který byl rovněž prvním sportovním klubem vůbec založeným na západ od Evropy. Respektovaným sportovním odvětvím je curling nejen v Kanadě a ve Skotsku, ale rovněž v USA, Švýcarsku a skandinávských zemích. V kontinentální Evropě se curling poprvé objevuje začátkem devatenáctého století. První klub vznikl v Bavorsku a ve stejném roce vznikají první kluby ve Švýcarsku, kde se jeho centrem stává kolem roku 1880 Svatý Mořic. Konkrétnější organizační formu však curling dostává až v první polovině devatenáctého století založením entity s názvem Grand Curling Club. Dramatický rozvoj prožívá v posledních dvaceti letech v Asii, ale například i v Jižní Americe. Světová curlingová federace (WCF) sdružuje mnoho desítek členských zemí, v nichž se hraje curling. Významným předělem bylo zařazení curlingu do programu olympijských her v roce 1924 v Chamonix a v roce 1928 ve Svatém Mořici ve Švýcarsku. Po sedmdesátileté odmlce se curling znovu objevil v programu zimních olympijských her jako medailový sport v japonském Naganu (1998), konkrétně Karuizawě. V moderních dějinách dominují v hlavních soutěžích Kanaďané, Švédové, Norové a Švýcaři a v ženské kategorii Švédky, Britky a Kanaďanky. V nově zařazené disciplíně, mixed doubles, mají zatím jediné olympijské zlato Kanaďané.

Češi datují začátek svého curlingového životopisu do roku 1990, kdy byl spolu s Československým svazem curlingu založen i Český svaz curlingu (ČSC), který funguje dodnes. ČSC se zároveň stal členem Světové i Evropské curlingové federace a rovněž je členem Českého olympijského výboru a České unie sportu (dříve ČSTV), a to prakticky od svého založení. Od roku 1991 se reprezentanti ČR účastní mistrovství Evropy a dalších mezinárodních soutěží. Dlouhodobě má ČSC přes 500 registrovaných členů a základna zahrnuje i juniorské kategorie a curlery se zdravotním postižením. Čeští curleři se mohou pochlubit některými velmi dobrými výsledky na mezinárodní scéně, mezi které patří medaile z mistrovství Evropy, mistrovství světa juniorů, mistrovství světa mixed doubles a zimní světové univerziády. Těchto úspěchů bylo dosaženo v letech 2011–2013. Od té doby stojí za zmínku čtvrté místo na světě mixed doubles v roce 2017 a šesté místo žen na MS 2018. Historicky významným obdobím pro rozvoj českého curlingu byla výstavba specializované haly (2000 až 2003), která na několik let stmelila hráče a funkcionáře a díky společnému úsilí se podařilo vybudovat záviděníhodné dílo. Roztylská curlingová hala dokonce obdržela mezinárodní ocenění IPC/IAKS v roce 2005. Rokem 2007 začala úzká spolupráce svazu se Světovou curlingovou federací (WCF) na pořádání letních přípravných kempů pro dospělé hráče. Mistrovství světa vozíčkářů 2011, Mistrovství Evropy smíšených týmů 2009, Evropské juniorské kvalifikace 2006, 2008, 2010, 2011, 2013 a 2015 a Olympijská kvalifikace 2017 (Plzeň), to je výčet nejvýznamnějších sportovních podniků spolupořádaných Českým svazem curlingu. Po třiceti letech své existence sdružuje Český svaz curlingu více než 30 registrovaných klubů prakticky po celém území České republiky. A kromě pražské haly se hraje curling na ledových plochách i v Brně, Trutnově, Jičíně a na Zbraslavi.

The Spirit of Curling – Smysl curlingu

Curling je hra dovedností a tradic. Je zážitkem sledovat úspěšně zahraný kámen a je potěšením pozorovat starobylé tradice curlingu promítající se do smyslu a náboje současné hry. Curleři hrají pro vítězství, ale nikdy proto, aby pokořili soupeře. Curleři raději přijmou porážku, než aby vyhráli nečestně. Opravdový curler se nikdy nepokouší odvést pozornost soupeře nebo mu jinak znemožnit, aby hrál nejlépe, jak umí.

Curler nikdy vědomě neporuší pravidla hry nebo tradice curlingu. Jestliže se toho ale přesto neúmyslně dopustí, je první, kdo chybu přizná.

Přestože podstatou curlingu je porovnávání herních dovedností soupeřů, smysl curlingu vyžaduje sportovní chování, úctu k ostatním a hru podle zásad fair play.

Smysl curlingu nechť ovlivňuje výklad a použití pravidel curlingu a také chování curlerů na ledě i mimo něj.

The Spirit of Curling – Smysl curlingu je v našem sportu běžně užívaný termín, který odkazuje na úctu, kterou projevují hráči curlingu nejen k sobě navzájem, ale i vůči sportu jako takovému. The Spirit of Curling je tradiční text, který uvozuje každou novou publikaci s názvem „Pravidla curlingu a pravidla soutěží“.

Curlingový kámen ze Stirlingu z roku 1511

Obraz vlámského malíře Pietera Breugela staršího z roku 1565 Lovci ve sněhu zachycuje hráče curlingu

2. CESTA ZA ZKUŠENOSTMI

Auto zaparkované před omšelým hotelem HASA v pražských Vršovicích, potemnělá vrátnice hlavní budovy, hluk z restaurace, pootevřené dveře šaten s lavicemi a plechovými skříňkami lemujícími chodbu k ledové ploše a poté do široka otevřený, osvětlený prostor zastřešený ocelovou, žlutě natřenou konstrukcí. Uvnitř haly je po pravé ruce prosklená stěna a nalevo několik stupňů pro případné diváky, nad vstupními dveřmi je visutá terasa pro trenéry určená ke sledování krasobruslařských tréninků. Ano, v roce 1992 je HASA centrem krasobruslařských tréninků a vše se tu točí kolem broušení bruslí, reprodukované hudby pro volné jízdy závodníků a klubového života USK (Universitní sportovní klub Praha). Led je rozrytý po pokusech o odpíchnuté Salchowy a Rittbergery a technici ledu dokážou rolbami v krátkém vymezeném čase jen někdy dostat led do ideálního stavu. Ve vybrané všední dny zde trénují čeští curleři, kteří svůj sport provozují již druhým rokem (od roku 1990). Tréninky nejsou nijak zvlášť organizované. Dvojice Miloš Plzák a Radek Žďárský vždy připraví led, a to včetně zamražení odrazových bloků a nezbytného pebblingu (nastříkání kapiček vody na rovnou ledovou plochu). Hráči si sami nanosí ke svým drahám curlingové kameny, přičemž každý kámen váží bezmála dvacet kilo. Trénink curlerů může začít. Hráči i hráčky v průběhu dvouhodinového bloku vlastně jen odhazují kameny, sledují jejich dráhu, aby rozpoznali, jestli je led rovný, nebo křivý, případně rychlý či pomalý, a tomu pak přizpůsobují další pokusy. Tréninky jsou většinou krátkými zápasy, a to i proto, že tento mladý sport nedisponuje žádnými opravdovými trenéry, kteří by vedli svěřence k systematické přípravě.

Někdy krátce po mých curlingových začátcích, zahrnujících nejisté krůčky po ledě, opatrné skluzy a neumělé metení, jsem se stal členem opravdového curlingového týmu. Oslovil mě Jan Létal a pozval mě do družstva, které v září 1992 hrálo mistrovství republiky. Hrál jsem druhé kameny a metl první, třetí a čtvrté. Po dobrém výkonu jsme byli kousek od titulu, ale nakonec jsme prohráli poslední zápas, a to nás odsunulo na druhé místo. Po utkání jsem, spíše z legrace, nabídnul svou osobu jako pátého hráče – náhradníka reprezentace mužů. Navíc jsem sebe prezentoval jako erudovaného řidiče pro mistrovství Evropy 1992, které se konalo ve Skotsku. Měl jsem tehdy naježděné nějaké kilometry na opačné straně silnice ze svých pobytů ve Velké Británii. Bratři Klímové, tehdy nejzkušenější čeští hráči, překvapivě souhlasili a já se mohl chystat na cestu do země curlingu zaslíbené. Je třeba dodat, že jsem v té době nevěděl o curlingu vůbec nic. Jenom mě bavilo posílat kameny po ledě a těšil jsem se z nových osobních kontaktů poté, co jsem se vymanil z vleklých zdravotních problémů, rozdýchal konec hudební kariéry a oklepal se z nedůstojného ukončení mého mnohaletého angažmá ve společnosti Bohemia Video Art. Moje příprava spočívala v opakovaných skluzech a odhodech kamenů. Neměl jsem tehdy curlingové boty, a tak jsem používal pouze kluzný návlek, který mi nedovolil skluz delší než nějakých sedm, osm metrů. Opravdové, byť obnošené curlingové boty jsem si koupil až v dalším roce od reprezentantky Evy Šenfeldové. Mistrovství Evropy pro mě bylo opravdovým zjevením. Město Perth, které bylo a stále je oficiálním sídlem Světové curlingové federace, bylo ideálním místem pro konání evropského šampionátu šest let předtím, než se curling vrátil na program olympijských her. Hlavním sponzorem byla skotská whisky Teachers a tradiční Whisky party pořádaná v průběhu mistrovství Royal Caledonian Curling Clubem, jakožto zakládajícím elementem federace, byla potvrzením toho, že si curleři před třiceti lety s životosprávou příliš starostí nedělali. Byli tam prakticky všichni hráči, a dokonce se většina zúčastnila i českého mejdanu, který však byl více o becherovce a rumu. Zápas jsem nehrál ani jeden, pouze jsem se zúčastnil tréninku před vlastním turnajem, ale o to víc jsem hltal všechno kolem. Skvělé hráče a hráčky, jako například mladou Andreu Schoeppovou s neuvěřitelným copem blonďatých vlasů, švýcarské bratry Dicky s jejich nebývale rychlými kameny, nebo Pera Carlssena s jeho neopakovatelným herním stylem, jsem bez dechu obdivoval opřen o mantinel těsně u dráhy. Dewars centrum v Perthu bylo z dnešního pohledu skromným prostředím pro evropský šampionát. Rodinná atmosféra a přátelská vstřícnost kořeněná skotským smyslem pro humor však udělala z tohoto mistrovství jedno z mých nejoblíbenějších. Velkým zážitkem bylo setkání s curlingovým matadorem, otcem později velmi úspěšných sourozenců Mika a Davida Hayových, Chuckem Hayem. Na můj dotaz, proč je československá vlajka o něco menší než ty ostatní, které visí uvnitř v hale, bez váhání odpověděl, ať se nedivím, že jsou prostě Skoti, a tedy šetří, kde se dá. Výsledkově jsme jako reprezentace tehdejšího Československa dokázali porazit Rakušany a Bulhary a umístit se na čtrnáctém místě z osmnácti. Ženy skončily bez výhry čtrnácté, tedy poslední.

Důležité bylo setkání s Barbarou Bairdovou, která se stala spolu se svým manželem Gavinem mou dobrou kamarádkou. Barbara měla československou výpravu, která čítala celkem jedenáct osob, na starost jako průvodce, patron a rádce. Se vším nás seznámila, a dokonce nás pozvala na svou farmu v Newburghu, v oblasti Fife. V dalších letech jsem se s Bairdovými mnohokrát sešel ve Skotsku i v Praze a s hrdostí mohu říct, že zejména díky jejich přičinění máme v Čechách opravdový curlingový artefakt, a sice sto padesát let starý kámen, se kterým se hrál curling na zamrzlých skotských jezerech (lochs) v předminulém století.

My Češi jsme po převratu v roce 1989 v mnoha ohledech teprve vstupovali na mezinárodní scénu, a to sportovně i politicky, a speciálně curling zahrnoval socializační prvky, které byly u nás v domovině méně obvyklé. Usměvavost, přátelství, vstřícnost, ochota, empatie, tolerance, ale na druhou stranu asertivita, upřímnost, rozhodnost a do určité míry hlídání si vlastního soukromí. Magickým prvkem, který ilustroval charakteristické rysy lidí, kteří se věnují curlingu, byl závěr šampionátu, kdy při zpěvu závěrečné Auld Lang Syne každý člověk na tribuně chytil souseda za ruku a dal tím jasně najevo, že my curleři jsme všichni bratři a sestry, koneckonců tak, jak to obvykle proklamoval a proklamuje guru německého a světového curlingu Kanaďan Keith Wendorf.

Účast na každém mezinárodním sportovním podniku je zajímavá a podnětná. Evropský šampionát v curlingu, který se koná ve Skotsku, je jako mistrovství světa v curlingu, které se koná v Kanadě, tj. něco opravdu extra. Tak jako se považuje za domov tenisu Wimbledon a třeba házené Dánsko či Německo, tak je domovem curlingu Skotsko. Byť více než milion aktivních hráčů registrovaných v kanadských curlingových klubech dělá z této severoamerické země ústřední segment našeho sportu. Kanada však byla ještě tehdy, na začátku devadesátých let, vzdálenou a nedostupnou destinací. Pro mě osobně byla účast na mistrovství Evropy ve Skotsku základem a informační bází nejméně pro dvě další desetiletí a jsem do dneška vděčen tomu, že jsem to základní, hlavní a zejména první načerpal v této krásné zemi.

Skip – září 1997

Život skipa je krušný, říká skip. Skip to má nejlepší, protože skoro nemete a jen tam pořád stojí, tvrdí někteří hráči a většina diváků. Skip to má složité, protože jeho chyby jsou vidět nejvíc a už je nemůže nikdo napravit. Je-li tým úspěšný, většinu slávy sklízí skip a nejvíce se mluví o něm nebo o ní. Jako u všeho, pravda je někde mezi. Pozice skipa, daleko od týmu, na druhé straně dráhy, by mohla připomínat osamělost fotbalového brankáře, jak ji kdysi popsal Didier Kaminka ve stejnojmenné divadelní hře. Ale takřka jediná podobnost je v tom, že obé se týká sportu. Fotbalový brankář Stefan Blumenberg je osamělý, protože jeho obrana je dokonalá a on se nemůže dostat k míči. Důvody, proč tomu tak je, jsou osobní. Curlingový kapitán – skip – je osamělý úplně jiným způsobem a osamělým zůstává, jen když ho v tom tým nechá. V dobrém curlingovém družstvu tomu tak není. Dokonce je zcela zásadní, aby si ostatní hráči družstva budovali sebevědomého skipa a sami z něj vytvořili mimořádnou osobnost. Skipování je otázkou talentu, empatie, sebevědomí, zkušeností, respektu a také schopností a umu. Samozřejmě ne u všech skipů uvedená charakteristika platí. Když jsem už asi pět let skipoval, byli jsme s týmem na několikadenním soustředění v německém Baden Badenu, kde mají starou, ale příjemnou curlingovou trojdráhu. Budova je umístěna na kraji lesa, v blízkosti hokejové haly, golfového resortu a vojenského letiště. Měli jsme tehdy štěstí, že spolu s námi tam trénovala německá mužská reprezentace, kterou vedl Keith Wendorf, Kanaďan s obrovskými zkušenostmi. Chvilku sledoval náš trénink, pak ke mně přišel a suše řekl, že se na nás díval a že už chápe, proč jsem skip. Cítil jsem se velmi polichocen a předtím, než jsem poděkoval za pochvalu, jsem jen rychle přemýšlel, zda hodnotí můj způsob čtení ledu, moje odhody, systém, kterým uděluji týmu pokyny, nebo něco jiného. Na mé skromně šeptnuté „Thank you“ však Keith zareagoval větou, která mi navždy uvízla v paměti: „I saw you sweeping.“ (Viděl jsem tě mést.) Pochopil jsem. Byl jsem nejhorší metař týmu, což může být také jedna z informací, které vedou k určení člena týmu, který tráví většinu svého hracího času na druhé straně dráhy. Dobří metaři jsou v týmu tak důležití, že plýtvat jimi jakýmkoli způsobem se nevyplácí. Nedometené kameny, špatně odhadnuté rychlosti i jiné metařské chyby často prohrávají zápasy. Z toho důvodu jsou někteří skipové na svých pozicích. Prostě nejsou dobří v metení.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Curling.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.