text

JULES VERNE

CESTA ZE ZEMĚ NA MĚSÍC

Vydal: Michaela Dusíková, ARTiS

Högerova 1098/13, 152 00 Praha 5

v roce 2021

1. vydání

ISBN 978-80-88420-17-0 (online, EPUB)

ISBN 978-80-88420-18-7 (online, MOBI)

www.artispraha.com

I. GUN-CLUB

Za války Severu proti Jihu vznikl v městě Baltimore v samém srdci Marylandu nový, velmi vlivný klub. Každý ví, s jakou energií se u tohoto národa loďařů, obchodníků a techniků vyvinul vojenský pud. Prostí kupci nechali pult pultem a z čista jasna z nich byli kapitáni, plukovníci, generálové, aniž kdy prošli odbornou-důstojnickou školou ve West-Pointu, brzy se „v umění vojenském“ vyrovnali svým kolegům ze starého světa a jako oni dobývali vítězství, plýtvajíce olovem, miliony a lidmi.

V něčem však Američané Evropany neobyčejně předčili – a to ve vědě balistické. Ne že by jejich zbraně dosáhly vyššího stupně dokonalosti, vyskytovaly se však v nezvyklých rozměrech, a proto měly nosnost až dosud nepoznanou.

Ve střelbě přízemní, skloněné, horizontální, bočné, podélné nebo zpětné, nemají se už Angličané, Francouzi ani Prusové čemu učit, ale vedle strašlivých zbraní amerického dělostřelectva jsou jejich děla, jejich houfnice, jejich moždíře jen kapesními pistolemi.

Tomu se nesmí nikdo divit. Yankeeové, nejlepší technikové na světě, jsou od narození inženýry jako Italové hudebníky a Němci filosofy. Není proto divu, že je vidíme vnášet smělou vynalézavost i do balistiky. Odtud ta obrovská děla, mnohem méně užitečná než šicí stroje, ale stejně udivující a ještě obdivovanější. Každý zná divy, které Parrot, Dahlgreen a Rodman v tomto oboru vykonali. Amstrongům, Pallisierům a Treuillům de Beaulieu nezbylo než se před svými zámořskými soupeři sklonit.

Za strašného zápasu mezi Severem a Jihem měli tedy dělostřelci vrch, noviny Unie oslavovaly nadšeně jejich vynálezy a každý sebenepatrnější a sebenezkušenější zelenáč si dnem i nocí lámal hlavu propočítáváním nesmyslných střelných drah.

Když má jeden Američan nějakou myšlenku, hledá druhého Američana téhož názoru. Jsou-li tři, zvolí si předsedu a dva jednatele. Čtyři, jmenují zapisovatele a výbor zasedá. Pět, svolají valnou hromadu a založí klub. Tak se stalo i v Baltimore. První, kdo vynalezl nové dělo, spojil se s prvním, kdo je ulil, a s prvním, kdo je vyvrtal. Tak vzniklo jádro Gun-Clubu, dělostřelců klubu. Měsíc po svém založení měl spolek tisíc osmset třicet tři činných členů a třicet tisíc pět set sedmdesát pět členů dopisujících. Každý kdo chtěl do sdružení vstoupit, musil splnit jednu podmínku sine qua non, že totiž vymyslil nebo alespoň zdokonalil jedno dělo, ne-li dělo, tedy jakoukoliv střelnou zbraň. Ale abych pravdu řekl, netěšili se vynálezci patnáctiranných revolverů, otáčivých karabin a šavlopistolí valné vážnosti. Dělostřelci měli ve všem přednost.

„Úcta, které se jim dostává,“ pravil jednoho dne jeden z nejučenějších řečníků Gun-Clubu, „odpovídá hmotě jejich děla a je přímo úměrná čtverci vzdáleností dosahovaných jejich střelami.“ Přenesl tak málem Newtonův zákon o gravitaci do oblasti mravní.

Jak byl jednou Gun-Club založen, představíme si snadno, co v tomto oboru geniální vynalézavost Američanů vytvořila. Válečné stroje nabyly obrovských rozměrů a dělové koule trhaly na kusy pokojné chodce daleko za hranicemi střelnice. Všechny tyto vynálezy daleko předčily chaboučké přístroje evropského dělostřelectva. Suďte podle těchto čísel.

Kdysi „za onoho času“ prolétla dělová koule o váze třiceti šesti liber, vystřelená ze vzdálenosti tří set stop, třiceti šesti koňmi, zasaženými s boku, a šedesáti osmi muži. To bylo umění v plenkách. Od té doby udělaly projektily pěkné pokroky. Rodmanovo dělo, které vypálí do vzdálenosti sedmi mil kouli vážící půl tuny, by snadno položilo sto padesát koní a tři sta mužů. V Gun-Clubu se dokonce jednalo o provedení slavnostního pokusu. Koně ke zkoušce svolili, ale bohužel nedostávalo se lidí.

Buď jak buď, působení těchto děl bylo velmi vražedné a po každém výstřelu vojáci padali jako klasy pod kosou. Co znamenala vedle takových projektilů slavná dělová koule, která roku 1587 u Coutrasu vyřadila z boje dvacet pět mužů, a jiná koule, která roku 1758 zabila u Zorndorfu čtyřicet pěšáků, a rakouské dělo, které roku 1742 u Kesseldorfu složilo každou ranou sedmdesát nepřátel? Co proti tomu byla překvapující palba u Jeny a Slavkova, která rozhodla o výsledku bitvy? Za občanské války bylo vidět jinší věci! V boji u Gettysburgu zasáhl kuželovitý projektil, vypálený rýhovaným dělem, sto sedmdesát tři konfederované, a při přechodu přes Potomac jedna Rodmanova koule poslala dvě stě patnáct Jižanů na svět zřejmě lepší. Nutno se rovněž zmínit o strašlivém moždíři vynalezeném J. T. Mastonem, význačným členem a doživotním tajemníkem Gun-Clubu: tento moždíř dosáhl mnohem vražednějšího výsledku, neboť při pokusné střelbě zabil tři sta třicet sedm osob – rozletěl se totiž na kusy.

Co připojit k těmto číslům, jež jsou sama o sobě tak výmluvná? Nic. Proto také každý bez odporu uzná výpočet, provedený statistikem Pitcairnem: dělil počet obětí zkosených dělovými koulemi počtem členů Gun-Clubu a zjistil, že každý člen spolku zabil „průměrně“ dva tisíce tři sta sedmdesát pět mužů a něco.

Při pohledu na toto číslo je zřejmé, že jedinou snahou této učené společnosti bylo vyhubit lidstvo v zájmu lidskosti a zdokonalit válečné zbraně, považované za nástroje civilizace.

Bylo to shromáždění Andělů zkázy, osobně nejhodnějších lidí na světě.

Nutno dodat, že se tito Yankeeové, stateční vždy a všude, neomezili jen na vzorce, ale že nasadili i vlastní životy. Patřili mezi ně důstojníci všech hodností, poručíci nebo generálové, vojáci všech věků: ti, kdo na vojenskou dráhu teprve vstupovali, i ti, kdo zestárli ve zbrani. Mnozí z těch, jejichž jména se skvěla v zlaté knize Gun-Clubu, zůstali na bitevním poli, a ti, kdo se vrátili, většinou měli na svou nepopiratelnou neohroženost památku. Berle, dřevěné nohy, umělé paže, háčky místo rukou, kaučukové čelisti, stříbrné lebky, platinové nosy, nic ve sbírce nechybělo a svrchu zmíněný Pitcairn vypočítal rovněž, že se v Gun-Clubu vyskytuje jedna necelá ruka na čtyři osoby a na šest mužů že připadají jen dvě nohy.

Naši chrabří dělostřelci to však nebrali tak na vlas a cítili se právem hrdi, když se v hlášení o bitvě uvádělo, že počet obětí byl desetkrát větší než počet užitých střel.

Avšak jednoho dne, smutného a žalostného dne, byl mír podepsán těmi, kdo přežili válku, výbuchy pomalu ustaly, moždíře utichly, houfnice na dlouho umlčené a děla se sklopenou hlavní se vrátily do zbrojnic, dělové koule se nakupily v parcích, krvavé vzpomínky vybledly, na polích hojně pohnojených se báječně dařilo bavlníku, smuteční šaty i žal se konec konců obnosily a Gun-Club zůstal ponořen v hlubokou nečinnost.

Někteří dříči, zuřiví pracanti, se ovšem ještě věnovali balistickým výpočtům, stále snili o obrovských bombách a o granátech, kterým by nebylo rovno. Ale k čemu theorie bez praxe? Síně se pomalu vyprázdnily, v předpokojích vyspávali sluhové, na stolech plesnivěly noviny, z temných koutů se rozléhalo smutné chrápání a členové Gun-Clubu, kdysi tak hluční a nyní umlčení neblahým mírem, usínali, sníce o platonické dělostřelbě.

„To je k zoufání,“ řekl jednou večer čacký Tom Hunter, zatím co mu v krbu kuřárny uhelnatěly dřevěné nohy. „Žádná práce! Žádná naděje! Jaký nudný život! Kde jsou ty časy, kdy nás každé ráno budilo dělo svými radostnými výbuchy.“

„Ty časy už minuly,“ odvětil čiperný Bilsby, pokoušeje se protáhnout si paže, které neměl. „To se tenkrát žilo. Člověk si vynalezl houfnici, a sotva byla ulita, utíkal ji vyzkoušet na nepříteli, do tábora se pak člověk vracel odměněn Shermanovou pochvalou nebo MacClellanovým stiskem ruky. Ale dnes se generálové vrátili za pult a místo o balistiku se zajímají o balíky bavlny. U svaté Barbory! V Americe je budoucnost dělostřelectva ztracena.“

„Ano, Bilsby,“ zvolal plukovník Blomsberry, „je to kruté zklamání! Člověk opustí jednoho dne své poklidné zvyky, naučí se zacházet se zbraněmi, odejde z Baltimore na bitevní pole, vede si jako hrdina a za dvě tři léta se pak musí vzdát ovoce tolika útrap, usnout v politováníhodné zahálce a strčit si ruce do kapes.“

Ať říkal, co říkal, chrabrý plukovník by se byl octl ve velikých rozpacích, kdyby byl měl podat tento projev své rozháranosti, a přece mu kapsy nechyběly.

„A žádná válka na obzoru!“ poznamenal na to proslulý J. T. Maston.

II. PROHLÁŠENÍ PŘEDSEDY BARBICANA

Pátého října v osm hodin večer se tísnil v sálech Gun-Clubu, náměstí Unie č. 21, hustý dav. Všichni členové spolku sídlící v Baltimore se dostavili na pozvání svého předsedy. Členové dopisující pak se po stovkách hrnuli z rychlíků do městských ulic, a přestože zasedací síň byla převeliká, nemohla se do ní ta spousta učenců vejít, proudili proto zpět do sousedních místností, do chodeb i do nádvoří, kde se setkávali s obyčejnými smrtelníky, kteří se tlačili u vrat, každý se pokoušel dostat do prvních řad, všichni dychtili slyšet důležité prohlášení předsedy Barbicana, strkali se, mačkali, dupali po sobě s onou svobodnou činorodostí příznačnou pro masy vychované názorem „každý pro sebe“.

Kdyby se byl toho večera v Baltimore octl nějaký cizinec, nebyl by pronikl do velkého sálu ani za cenu zlata, sál byl vyhrazen pouze členům řádným nebo dopisujícím, žádný jiný se tam nesměl usadit a městská honorace, členové městské rady, se musili vmísit do davu svých podřízených, aby se rychle dověděli novinky ze sálu.

Zatím ohromná hale skýtala pohledům zajímavou podívanou. Tato rozsáhlá síň byla báječně přizpůsobena svému určení. Vysoké sloupy z dělových hlavní, jejichž podstavec tvořily široké moždíře, podpíraly jemné žebroví klenby, opravdovou krajku z litiny vytepanou průbojníkem. Po stěnách se křížily v malebné spleti soubory bombard, mušket, hákovnic, karabin, všech starých i moderních střelných zbraní. Z tisíců revolverů, seskupených do tvarů lustrů, se linuly, zářivé plameny plynu a skvělé osvětlení doplňovaly mnohoramenné svícny z pistolí a kandelábry z pušek složených do kozelce. Modely děl, vzorky děloviny, terče poseté zásahy, pancéřové desky roztříštěné střelami Gun-Clubu, sbírky těrek a nabijáků, růžence bomb, náhrdelníky projektilů, girlandy šrapnelů, slovem všechno dělostřelecké náčiní překvapovaly zrak svým udivujícím uspořádáním a vnukaly myšlenku, že se hodí spíš k ozdobě než k vraždění.

Na čestném místě v nádherné vitríně bylo vidět kus dělové zádi, roztříštěný a zohýbaný silným výbuchem, drahocennou to trosku Mastonova děla.

Na konci sálu zaujímal široké podium předseda se čtyřmi tajemníky. Jeho křeslo vyvýšené na lafetu, zdobenou reliéfy, napodobilo tvarem mohutný moždíř ráže třiceti dvou palců, bylo zaměřeno do pravého úhlu a zavěšeno na otočných čepech, takže je předseda mohl uvést podobně jako rockingchairs v houpavý pohyb, příjemný zvláště za velkých veder. Na psacím stole, široké plechové desce podpírané šesti lodními děly, bylo vidět vybraně vkusný kalamář z kartáčové koule jemně ciselované a třaskavý zvonek, který při použití vybuchoval jako revolver. Za bouřlivých debat stačíval tento zvonek nového typu sotva přehlušit hlahol legie rozvášněných kanonýrů.

Před psacím stolem tvořily lavice, rozmístěné křížem krážem jako zákopové překážky, soustavu bašt a mezivalí, kam usedali všichni členové Gun-Clubu, a onoho večera byl vskutku „na hradbách hrubý lidu sběh“.

Všichni znali svého předsedu natolik, aby věděli, že by nebyl obtěžoval své kolegy bez velmi vážného důvodu.

Impey Barbicane byl čtyřicátník, klidný, chladný, přísný, ducha neobyčejně vážného a soustředěného, byl přesný jako hodiny, spolehlivý, neúchylný, málo romantický, zato odvážný, vnášel však i do svých nejsmělejších podniků praktické nápady, byl to typický Novoangličan, kolonista ze Severu, potomek puritánů, tak osudných Stuartovcům, a nesmiřitelný nepřítel jižních gentlemanů, těchto dávných kavalírů staré vlasti. Slovem Yankee ulitý z jednoho kusu.

Barbicane si nadělal velké jmění v obchodě s dřívím, za války byl jmenován ředitelem dělostřeleckého výzkumu a projevil se jako plodný vynálezce, svými odvážnými myšlenkami mocně přispěl k zdokonalení zbraně a pokusné práce se pod jeho vedením nesmírně rozvinuly.

Byl to muž střední postavy a měl – v Gun-Clubu vzácná výjimka – všechny končetiny neporušeny. Jeho ostré rysy jako by nalinkoval podle pravítka, a je-li pravda, že se musíme na člověka podívat z profilu, chceme-li uhodnout jeho založení, jevily se při takovém pohledu na Barbicanově tváři neomylné známky energie, odvahy a chladnokrevnosti.

V tu chvíli seděl nehybně ve svém křesle, němý, zahloubaný, nevidoucí, skryt pod svým vysokým černým hedvábným cylindrem, který jako by na americké lebky přišrouboval.

Jeho kolegové hlučně hovořili kolem něho, aniž ho vyrušili, vyptávali se navzájem, pouštěli se do nejrůznějších dohadů, zkoumali svého předsedu a namáhali se – ale marně – vyloučit neznámou z jeho nepohnuté tváře.

Když na bleskometném orloji zasedací síně udeřila osmá, Barbicane se náhle.

I vztyčil jako perem vymrštěn, nastalo všeobecné ticho a řečník se ujal slova poněkud nadneseným tónem: „Vážení kolegové, je tomu již příliš dlouho, co neplodný mír pohroužil členy Gun-Clubu do politováníhodné nečinnosti. Po období několika let, tak bohatém událostmi, byli jsme nuceni opustit své dílo a zastavit se prudce na cestě pokroku. Nebojím se to říci nahlas: každá válka, která by nám opět vtiskla zbraně do ruky, by nám byla vítána…“

„Ano, válka!“ zvolal ohnivý J. T. Maston.

„Slyšte! Slyšte!“ ozvalo se ze všech stran.

„Válka však,“ řekl Barbicane, „válka je za nynějších okolností nemožná a přes naděje mého ctěného přerušovatele uplynou ještě dlouhá léta, než naše děla zaduní na bitevním poli. Je tedy nutno se s tím smířit a hledat v jiné myšlenkové oblasti stravu pro činorodost, která nás sžírá.“

Shromáždění vycítilo, že se předseda chystá tnout do živého. Zdvojnásobilo pozornost.

„Již několik měsíců, vážení kolegové,“ pokračoval Barbicane, „kladu si otázku, zdali bychom nemohli provést nějaký veliký pokus, hodný 19. století, a zůstat přitom ve svém oboru, a zdali by nám pokroky v balistice nedovolily zdolat ho se zdarem. I hledal jsem, pracoval, počítal a dospěl jsem k přesvědčení, že musíme mít úspěch v podniku, který by se zdál v každé jiné zemi neproveditelný. Tento návrh, podrobně propracovaný, bude předmětem mého prohlášení. Je vás hoden, je hoden minulosti Gun-Clubu a nepochybně nadělá ve světě mnoho hluku!“

„Mnoho hluku?“ vzkřikl jeden vášnivý dělostřelec.

„Mnoho hluku v pravém slova smyslu,“ odpověděl Barbicane.

„Nepřerušujte!“ opakovaly četné hlasy.

„Prosím vás tedy, milí kolegové,“ promluvil opět předseda, „abyste mi věnovali svou pozornost.“

Shromáždění se zavlnilo. Barbicane si rychlým pohybem upravil klobouk na hlavě a pokračoval klidně dál: „Není mezi námi, milí kolegové, žádný, který by nebyl viděl Měsíc nebo aspoň nebyl slyšel o něm mluvit. Nedivte se, že vám přicházím vykládat o Luně. Stát se Kolumby tohoto neznámého světa je možná vyhrazeno nám!

Pochopte mě, pomáhejte mi ze všech sil, povedu vás a dobudeme ho a připojíme jeho jméno k jménům třiceti šesti států, které tvoří naši velikou vlast!“

„Ať žije Měsíc!“ zvolal Gun-Club jedním hlasem.

„Lidé Měsíc mnoho zkoumali,“ pokračoval předseda, „určili dokonale jeho hmotu, jeho hustotu, jeho váhu, objem, složení, pohyby, vzdálenost, úlohu ve sluneční soustavě, nakreslili selenografické mapy s přesností, která se vyrovná, nepředčí-li ji dokonce, přesnosti map pozemských. Fotografie nám dala neobyčejně krásné snímky naší družice. Slovem, víme o Měsíci vše, co nám o něm mohou povědět matematika, astronomie, geologie, optika, ale přímého spojení s ním až dosud nikdo nedosáhl.“ Tato slova vyvolala prudké hnutí zájmu a překvapení.

„Dovolte mi,“ řekl nato Barbicane, „abych vám několika slovy připomněl, jak někteří blouznivci předstírali, že pronikli tajemstvím našeho satelitu, ač cestovali jen ve své obraznosti.

V 17. století se chlubil jakýsi David Fabricius, že na vlastní oči viděl obyvatele Měsíce. Roku 1649 vydal Francouz Jean Baudoin Cestu na Měsíční svět podniknutou Dominikem Gonzalesem, světoběžníkem hispánským. V téže době vydal Cyrano de Bergerac svou slavnou Komickou historii států a císařství měsíčních, která měla ve Francii takový úspěch. Později jiný Francouz – tihle lidé mají ve zvyku myslet náměsíčně – jakýsi Fontenelle napsal Mnohost světů, svého času veledílo, ale věda drtí na svém postupu i veledíla. Kolem roku 1835 vyprávěla brožurka, přeložená z časopisu New York American, že sir John Herschel, vyslaný konat astronomická pozorování na mys Dobré naděje, přiblížil pomocí teleskopu zdokonaleného vnitřním osvětlením Měsíc na osmdesát yardů. Tu prý zřetelně spatřil doupata, v nichž žili hroši, zelené hory vroubené krajkou ze zlata, ovce s rohy ze slonoviny, bílé srnce i lidské tvory s křídly blanitými jako netopýr. Tato brožura, napsaná jakýmsi Američanem jménem Locke, měla velmi veliký úspěch. Brzy se však přišlo na to, že se jedná o vědeckou mystifikaci, a Francouzi se tomu zasmáli první.“

„Smát se Američanovi!“ zvolal J. T. Maston, „Ale to je casus belli.“

„Uklidněte se, ctihodný příteli. Než se tomu Francouzi vysmáli, sedli našemu krajanovi úplně na lep. Abych s tímto stručným přehledem skončil, dodám, že jakýsi Hans Pfaal z Rotterdamu se vznesl v baloně, který naplnil plynem získaným z dusíku a třicet sedmkrát lehčím než vodík, a po devatenácti dnech cesty dosáhl Měsíce. Jako předchozí pokusy i tato cesta byla jen pomyslná, byla však dílem spisovatele oblíbeného v Americe, podivného a hloubavého génia. Myslím E. A. Poea!“

„Ať žije Edgar Poe!“ zvolalo shromáždění, elektrizované slovy svého předsedy.

„Skončil jsem,“ pokračoval Barbicane, „s těmito pokusy, abych tak řekl čistě literárními a zcela nedostatečnými k navázání vážných styků s Lunou. Nicméně musím dodat, že se několik praktických duchů pokusilo zřídit skutečné spojení s Měsícem. Tak navrhl před několika lety jeden německý geometr, aby byla vyslána vědecká výprava do sibiřských stepí. Tam měly být na širých pláních narýsovány pomocí světelných reflektorů ohromné geometrické obrazce, mezi nimi i čtverec nad přeponou, zvaný Francouzi obecně ‚oslí můstek‘. ‚Každá inteligentní bytost,‘ tvrdil geometr, musí pochopit vědecký význam tohoto obrazce. Selenité, pokud existují, odpoví podobným obrazcem, a jakmile se jednou naváže spojení, bude snadné vytvořit abecedu, která umožní dohovořit se s obyvateli Měsíce.

Tak pravil německý geometr, ale jeho návrh nebyl uskutečněn a až dosud neexistuje žádné přímé spojení mezi Zemí a její družicí.

Vejít do styku s hvězdným světem je vyhrazeno praktickému géniu Američanů.

Způsob, jak toho dosáhnout, je prostý, snadný, jistý, neselhávající a bude předmětem mého návrhu.“ Tato slova vyvolala pekelný hluk, bouři výkřiků. Mezi přítomnými nebyl ani jediný, kterého by slova řečníkova neopanovala, nestrhla, nenadchla.

„Slyšte! Slyšte! Tak ticho!“ volalo se ze všech stran. Když se rozrušení uklidnilo, pokračoval Barbicane ve své řeči vážnějším hlasem:

„Víte,“ řekl, „jaké pokroky učinila balistika za několik posledních let a jakého stupně dokonalosti by byly střelné zbraně dosáhly, kdyby byla válka pokračovala. Není vám rovněž neznámo, že theoreticky vzato je pevnost děla a výbušná síla prachu neomezená. Nuže! Vycházeje z této zásady, položil jsem si otázku, zdali by nebylo možné pomocí přístroje dostatečně velikého a sestrojeného tak, aby odpovídal daným podmínkám pevnosti, vyslat na Měsíc dělovou kouli.“

Po těchto slovech vydralo se z tisíců těžce oddechujících hrudí užaslé ach! pak se rozhostilo na okamžik ticho podobné hlubokému klidu před bouří.

A bouře se vskutku strhla, bouře potlesku, výkřiků, volání, a otřásla zasedací síní. Předseda chtěl mluvit, nemohl. Teprve po deseti minutách se mu podařilo přehlušit shromáždění.

„Nechte mě dokončit,“ řekl chladně, „Zkoumal jsem otázku se všech hledisek, pustil jsem se do ní rázně a z mých nevývratných výpočtů vyplývá, že každá střela vystřelená na Měsíc s počáteční rychlostí dvanáct tisíc yardů za vteřinu, nutně dospěje k cíli. Je mi proto ctí navrhnout vám, abychom se o tento malý experiment pokusili.“

III. ÚČINEK BARBICANOVA PROHLÁŠENÍ

Účinek vyvolaný posledními slovy ctihodného předsedy nelze vylíčit. Těch výkřiků! Toho hulákání! Toho střídavého bručení a provolávání slávy, těch hip! hip! huráá! a všech možných citoslovcí, jimiž americký jazyk oplývá! Byl to nepopsatelný zmatek a povyk. Ústa křičela, ruce tleskaly, nohy dupaly, až se podlaha třásla. Kdyby byly všechny zbraně tohoto dělostřeleckého musea spustily najednou, nebyly by rozechvěly zvukové vlny prudčeji. Není divu.

Dělostřelci bývají stejně hluční jako jejich děla.

Uprostřed těchto nadšených ovací zůstal Barbicane klidný, chtěl asi ještě říci svým kolegům několik slov, neboť se posuňky domáhal ticha a jeho třaskavý zvonek se vyčerpal divokými výbuchy. Ale ani ho neslyšeli. Ve chvilce strhli Barbicana s křesla, posadili si ho na ramena a z rukou věrných přátel přešel do náruče neméně vzrušeného davu.

Nic nedokáže udivit Američana. Říkávalo se často, že slovo „nemožnost“ se ve franštině nevyskytuje, zřejmě to byla mýlka ve slovníku. V Americe je vše snadné, vše prosté, a co se technických obtíží týče, ty jsou mrtvy, dřív než se zrodily. Žádný správný Yankee by si byl nedovolil zahlédnout stín nějakých těžkostí mezi Barbicanovým návrhem a jeho provedením. Co slovo – to čin!

Předsedova triumfální procházka se prodloužila do noci. Opravdový pochodňový průvod. Irové, Němci, Francouzi, Skotové, všichni ti různorodí jedinci, z nichž se skládá obyvatelstvo Marylandu, křičeli každý ve svém mateřském jazyce a jejich vivat! hurá! bravo! sláva! se mísily v nevýslovném nadšení.

Luna právě svítila s poklidnou nádherou, jako by pochopila, že se jedná o ni, a zastiňovala svou intensivní září okolní hvězdy. Všichni Yankeeové obraceli zraky k jejímu jiskřivému kotouči, jedni jí mávali na pozdrav, druzí ji volali nejsladšími jmény, jedni si ji měřili pohledem, druzí jí hrozili pěstí, optik v Jones Falls Street si od osmi večer do půlnoci nadělal jmění prodejem dalekohledu. Okukovali Lunu jako nějakou vznešenou dámu. Američané se k ní chovali s majetnickou bezohledností. Vypadalo to, jako by plavá Foibé již patřila těmto smělým dobyvatelům a byla součástí území Spojených státu.

A přece se jednalo jen o to, vystřelit na ni, což je dost surový způsob navazování styku, i když jde jen o satelit, ale mezi civilizovanými národy takové způsoby patří k dobrým mravům.

Půlnoc již odbila a nadšení neklesalo, udržovalo se na stejné výši ve všech vrstvách obyvatelstva: úředník, učenec, kupec i nosič, lidé inteligentní i greenhorni-zelenáči, cítili se pohnuti do nejhlubšího nitra, vždyť se jednalo o podnik národní, proto se horní i dolní město, nábřeží, omývaná vodami Potapsca, a lodi, zakotvené v dokách, hemžily davem zpitým radostí, ginem a whisky, každý hovořil, řečnil, diskutoval, hádal se, schvaloval a tleskal: od „gentlemana“, nedbale nataženého na pohovce „bar-roomu“ před svou sklenicí „sherry-cobbleru“, až po „watermana“, který se opíjel pálenkou v temných krčmách Fells-Pointu.

Ke druhé hodině se vzrušení přece uklidnilo. Předseda Barbicane se konečně vrátil domů celý pošlapaný, pomačkaný, polámaný. Podobné nadšení by byl nevydržel ani Herkules. Čtyři železnice, které se sbíhají v Baltimore, ohioská, susquehannská, filadelfská a washingtonská, vyvezly cizí návštěvníky do čtyř koutů Spojených států a město si oddechlo v poměrném klidu.

Ostatně bylo by omylem domnívat se, že onoho památného večera se rozrušení zmocnilo jen Baltimore. Všechna velká města Států, New York, Boston, Albany, Washington, Richmond, New Orleans, Charleston, Mobile, z Texasu po Massachussetts, z Michiganu po Floridu, se podílela na tomto třeštění. List svého předsedy znalo přece třicet tisíc dopisovatelů Gun-Clubu, kteří čekali na proslulé prohlášení z pátého října se stejnou netrpělivostí. Proto také ještě týž večer slova, která sotva splynula z řečníkových úst, běžela po telegrafních drátech křížem krážem Spojenými Státy rychlostí dvou set čtyřiceti osmi tisíc čtyř set čtyřiceti sedmi mil za vteřinu. Lze tedy říci s naprostou určitostí, že Spojené státy americké, desetkrát tak velké jako Francie, zvolaly v témž okamžiku jednohlasné hurá! a že dvacet pět milionů srdcí, vzdutých pýchou, zabušilo týmž tepem.

Druhý den se zmocnilo otázky patnáct set deníků, týdeníků, čtrnáctideníků a měsíčníků: zkoumaly ji z jejích různých hledisek fyzikálních, meteorologických, hospodářských nebo mravních, se stanoviska převahy politické nebo se stanoviska civilizace. Tázaly se, zda je Měsíc světem s dokončeným vývojem, zda už nepodléhá žádné změně. Podobá se Zemi v době, kdy byla ještě bez ovzduší? Jak asi vypadá ta strana, kterou se zeměkoule není vidět? Ačkoliv se zatím jednalo jen o to, vyslat na Lunu dělovou kouli, všichni v tom viděli východisko celé řady pokusů, všichni doufali, že Amerika jednoho dne pronikne poslední tajemství tajuplného kotouče a někteří dokonce jako by se obávali, že dobytí Měsíce citelně poruší evropskou rovnováhu. Při debatě o návrhu nezapochyboval ani jeden list o jeho uskutečnění, sborníky, brožury, přehledy, magazíny, vydávané učenými, literárními nebo náboženskými společnostmi vyzdvihovaly jeho přednosti a bostonská Přírodovědecká společnost albanská, Americká společnost pro vědy a umění, newyorská Zeměpisná a statistická společnost, filadelfská Americká filosofická společnost a washingtonský Smithsonův ústav zaslaly Gun-Clubu tisíce blahopřejných dopisů s okamžitými nabídkami svých služeb a peněz.

Lze tedy říci, že dosud žádný návrh neměl tak velký počet přívrženců, váhání, pochybnosti, nejistota nepřicházely vůbec v úvahu. Co se vtipů, karikatur a písniček týče, které by byly v Evropě a zejména ve Francii uvítaly myšlenku střílet na Měsíc, jejich autor by se byl se zlou potázal, všechny life preservers světa by ho nebyly s to uchránit před všeobecným rozhořčením. V Novém světě jsou věcí, které nejsou k smíchu. Od toho dne se tedy stal z Impeye Barbicana jeden: z největších občanů Spojených států, cosi jako Washington vědy, a jedna příhoda z mnoha ukáže, jak dalece si tento jediný muž podmanil celý národ.

Několik dní po slavném zasedání Gun-Clubu oznámil ředitel jedné anglické divadelní společnosti, že bude v baltimorském divadle hrát Shakespearovu komedii Mnoho povyku pro nic. Avšak obyvatelstvo města vidělo v tomto názvu urážlivou narážku na plán předsedy Barbicana, vtrhlo do hlediště, rozbilo sedadla a donutilo nešťastného ředitele změnit program. Jako vtipný muž sklonil se ředitel před vůlí lidu a nahradil neblahou komedii hrou Jak se vám líbí a po několik týdnů měl báječné příjmy.

IV. ODPOVĚĎ CAMBRIDGESKÉ HVĚZDÁRNY

Uprostřed oslav, kterými ho zahrnovali, nepromarnil Barbicane ani chvilku. Jeho první starostí bylo shromáždit své kolegy v kancelářích Gun-Clubu.

Tam se po diskusi dohodli, že se o astronomické části podniku poradí s hvězdáři, jakmile seznají jejich odpověď, prohovoří technické prostředky a neopomenou nic, aby zajistili úspěch velikého pokusu.

Sepsali tedy velmi přesný rozklad obsahující odborné otázky a poslali ho hvězdárně v Cambridgi v Massachussetts. Toto město, kde byla založena první universita ve Spojených státech, je právem proslulé svým astronomickým ústavem. Zde jsou shromážděni nejlepší vědci, zde je umístěn mohutný dalekohled, který umožnil Bondovi rozložit mlhovinu v Andromedě a Clarkovi objevit družici Siria. Tento slavný institut opravňoval tedy po všech stránkách důvěru Gun-Clubu.

Po dvou dnech došla k rukám předsedy Barbicana tak netrpělivě očekávaná odpověď. Zněla takto:

Ředitel cambridgeské hvězdárny

předsedovi Gun-Clubu v Baltimore.

Cambridge dne 7. října.

Jakmile jsme obdrželi Váš ctěný dopis ze 6. t. m., adresovaný cambridgeské hvězdárně jménem členů baltimorského Gun-Clubu, sešlo se ihned vedení ústavu a uznalo za vhodné odpovědět následovně:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Cesta ze Země na Měsíc.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.