Grébovské motyky
a další pražské legendy

Vyšlo také v tištěné verzi

Pavel Houser

Grébovské motyky – e-kniha

Copyright © Druhé město – Martin Reiner, 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Grébovské motyky

Pavel Houser

Grébovské motyky

a další pražské legendy

© Pavel Houser, 2021

Illustrations © Kateřina Sidonová, 2021

© Druhé město — Martin Reiner, 2021

ISBN tištěné knihy: 978-80-7227-863-3

ISBN ePUB: 978-80-7227-705-6

ISBN MOBI (Kindle): 978-80-7227-706-3

ISBN PDF: 978-80-7227-707-0

Úvod: Všeprostupující město

Od dob Jericha, tedy od počátku věku měst, slídí město lačně po svém okolí, pozorně sleduje, jaká další území a lidi by mohlo pohltit. Tak i Praha se rozlézá do prostoru s buldočí vytrvalostí a bez ohledu na to, že oficiálně se její hranice nezměnily již téměř půl století. Zajímavější však je, co Praha dál s pohlceným prostorem provádí: její nitro je plné věcí, o jejichž existenci nemají turisté ani spořádaní občané tušení.

Na každém pražském rozcestí se můžete rozhodnout, zda za-hnete vpravo, nebo vlevo. V prvním případě se z člověka časem stane leda tak otravný nápravník, který se pokouší zlepšovat věci veřejné. Kdo se dá naopak vlevo, sezná, že v Praze žijeme v nejlepším z možných světů, a stane se nálevníkem. Však Praha náleven je plná a jsou pro povahu města ve skutečnosti mnohem důležitější než třeba kavárny či jiné kulturní zvrácenosti. Zajímavé cesty jsou právě takové, které vedou do míst prostoupených levotou; cesty, kde všechno jde na levačku, výpravy smetišti se zajímavou květenou vyrostlou z pivní moči, pochůzky periferiemi označovanými za novou divočinu. Být pražským nálevníkem je každopádně skvělé. To, že alkohol je základem pražského genia loci, věděli nejen Jaroslav Hašek či Ladislav Klíma, ale i Karel Čapek — viz například jeho díla R.U.M., Továrna na Absolut, Pivní parta či slavný popis nerovného boje se závislostí Válka s loky.

Praze se samozřejmě věnovali mnozí literáti, přitom se však většinou soustředili na její nejméně zajímavé, zakonzervované centrum. Periferie však stále bobtnají podobně jako sám vesmír a ukazují, jak bude v brzké době vypadat celý svět. Město a jeho části se podobně jako kosmos ve skutečnosti rozpínají hlavně proto, aby unikly svým sousedům, expanzi pohání agorafobie a misantropie, jde o výpravu do neznámých krajů stejně jako o útěk.

Lexikony pražských strašidel, hospod, hrůzyplných mordů či přírodních památek představují oblíbený žánr a s cílem doplnit je a rozvinout vznikl i tento přehled odvrácené části města. Brzy nastane čas, kdy všechno bude Praha, přestože její jednotlivé části už budou od sebe příliš daleko a zcela oddělené. Je tudíž nejvyšší čas dozvědět se o pražských čtvrtích co nejvíce, ať již žijete uvnitř nebo venku; ostatně brzy už nebude žádné venku ani uvnitř, ale pouze mlžné „kdesi“.

Hříchy smrtelné

Zbraslav se původně nazývala Zabslav, respektive Zabbratraslav. Místo pojmenoval Boleslav I. Ukrutný na oslavu zabití svého bratra Václava. Rovnou zde také zřídil proslulý klášter, kde ze světcova uctívání vybíral provizi, a na vraždě tak vydělal dvakrát.

Celkem známé místo nad Zbraslaví, Závist, se jmenuje podle toho, že místní obyvatelé záviděli těm dole u řeky, že nemusí chodit do kopce. Za povodní, pokud se je zaklínačům ze Závisti tedy podařilo přivolat, bývalo naopak na Závisti veselo. Též se uvádí, že původní jméno Závisti znělo Záhryz. Na místě zdejšího zaniklého keltského oppida se totiž potulovali upíři, vlkodlaci, druidové, irští hudebníci a všemožná další čeládka. Přijít na Závist bylo životu nebezpečné a teprve ten, komu se podařilo utéct na sousední vrch Šance, zvýšil svou naději na přežití.

Název Závist později mimochodem inspiroval gigantický stavební projekt, jehož cílem bylo na pražských dominantách vysoko nad řekou vytvořit monumenty symbolizující sedm smrtelných hříchů.

Velký zájem projevili developeři především o realizaci Lakomství, zatímco široké vrstvy Pražanů se nemohly dočkat Obžerství a Smilstva (opilství kupodivu mezi smrtelnými hříchy není, i když v některých systematizacích a katechismech je obžerství nahrazováno obecnější nestřídmostí). Organizátoři se však jako druhý projekt v řadě po Závisti rozhodli realizovat Lenost a celý záměr nebyl nikdy dokončen.

Vltavský ostrov

Český stát, jak známo, vznikl coby instituce organizující obchod s otroky. Hlavní trh se nacházel na území dnešní Malé Strany. Chodíval sem nakupovat i svatý Václav, který pak otroky namísto dalších kšeftů využíval pro svou vlastní potřebu, pročež je veleben jako velký filantrop. Praha v té době fungovala jako obří překladiště všeho, co se podařilo pochytat ve Slezsku, Polsku a ještě dále na východ, a následně prodat do Byzance či muslimských zemí. Naši sousedé žádnou podobně robustní tržní ekonomiku neměli; výhodou zde byla především stabilní poptávka. Problém však vznikl v tom, že zboží začal být nedostatek. Země na východ od nás byly christianizovány a prodej křesťanů jako otroků církev viděla nerada.

Co s tím? Nějakou dobu se dařilo obchodu s ještě nekřtěnými dětmi, které na trh přiváděli samotní rodiče (ono je totiž s velkou pravděpodobností čekalo, že si polepší: dělat eunucha či sluhu v orientálním harému bylo určitě pohodlnější než se jako takzvaně svobodný raně středověký rolník udřít na poli). Tržiště, aby tolik nedráždilo, se přesunulo do míst, kde na ně bylo méně vidět — na Dětský ostrov uprostřed Vltavy, který tak přišel ke svému názvu. Po Vltavě navíc mohli prodaní haranti cestovat pěkně lodí na čerstvém povětří až do jižních Čech, kde pak karavany putovaly dále na jih šumavskými průsmyky. (Čeští vládci se pokoušeli platit v dětech také daň císařům do Němec, ale ti rozumně trvali na tom, aby jim místo dětí dodávali původně dohodnuté voly.) Výhodou spojenou s nekřtěňátky navíc bylo, že v případě, že útrapám cesty podlehla, ušetřilo se za křesťanský pohřeb, všechny ty svátosti a pomazání; stejně byla odsouzená do pekla. Objem obchodů každopádně výrazně poklesl a přestal být tak výnosný, protože na rozdíl od pochytaných zajatců bylo rodičům za děti třeba platit. Na konci 10. století pak český stát o své velmocenské postavení přišel.

V pozdější době stál na Dětském ostrově rovněž dětský domov (někteří chybně soudí, že název se vzal právě odtud), což bylo výhodné vzhledem k periodicky se opakujícím povodním. Když po proudu Vltavy dorazila na jaře velká voda, následně se ušetřilo za stravu chovanců i platy personálu.

Věčná sláva rondelů

Teprve relativně nedávno začaly být u nás spolu s rozvojem letecké archeologie ve větší míře objevovány tzv. rondely. Jedná se o vyčištěná kruhová prostranství obklopená vyhloubeným příkopem, která byla budována v neolitu — tedy dávno před Stonehenge a dalšími stavbami, jež označujeme jako megality. Na území Prahy se rondely nacházely minimálně tři: v Krči, Vinoři a na Ruzyni. Pak je tu ovšem dosud oficiálně neodkrytý rondel ústřední, skutečné nejstarší centrum české země; kam se hrabou kostely, menhiry či Pražský hrad.

Již v roce 2009 přišla trojice zaměstnanců Archeologického ústavu ČR s podloženým tvrzením, podle něhož by rondely mohly být obdobou současných hřišť, kde se už tenkrát hrál fotbal, respektive nějaká jeho varianta. Nepředstavujme si tedy kultovní místa, kde své rituály prováděli potrhlí předchůdci hnutí new age, žádné sledování slunovratů či objímání se se Zemí. Z hlíny vytěžené při hloubení příkopů se postavily tribuny pro diváky, kteří zde úplně stejně jako dnes pili pivo; nakonec právě pivo představovalo jednu z hlavních motivací pro pěstování obilnin, a tedy začátek celého zemědělství.

Neolitická vesnice se od té současné zase tolik nelišila; chyběla ovšem televize, a tak se člověk ke sledování fotbalu musel někam dovalit. Odlišná byla zřejmě také velikost míče, v neolitu se užívalo spíše něco na způsob tenisáku; dochovaly se kožené váčky vycpané mechem. A abychom byli spravedliví k blouznivcům, kteří si představují, že na rondelech kdosi uctíval Gaiu: ono i na to objímání Země často došlo, ať už po brutálním faulu, nebo ještě brutálnější rvačce mezi fanoušky soupeřících družstev. Fotbal a pivo utvářely už v neolitu vývoj celé zdejší společnosti. Vesnice úspěšných fotbalistů získávaly nadvládu nad sousedy. Cesty fanoušků sem a tam přispívaly k obchodní výměně i vzniku politické organizace na větším území. V Praze tak již v neolitu vzniklo politické, ekonomické i kulturní centrum, a to nikoliv kolem chrámu či hradiště, nýbrž kolem stadionu nejlepšího fotbalového týmu.

Tento stadion je ostatně v provozu neustále, proto se zde nemohly nikdy uskutečnit pořádné archeologické vykopávky; ano, jedná se o letenskou Spartu.

O ústřední roli fotbalu v dějinách Prahy i celých Čech svědčí ostatně i další známé skutečnosti. Ve Vršovicích, kde hraje klub Bohemians, sídlili Vršovci, kteří byli jeho zakladateli. Již z názvu Bohemians je patrné, že si činili nárok na vládu nad celými Čechami, proto je také Přemyslovci nechali vyvraždit. Přemyslovci, jak je popsáno výše, spojili svůj osud se Spartou. Soupeření Sparty a Slavie zase upomíná na jejich spor se Slavníkovci. V bouřlivých dobách husitských válek pak vznikla pod patronací strany Podobojí Viktorka Žižkov.

O strachu z geometrie

Velmi temná minulost se váže k Divoké Šárce. Ona slabomyslná genderová báje o dívčí válce byla vymyšlena pouze proto, aby překryla kulty mnohem archaičtější. Archeologové dnes připouštějí, že právě v Divoké Šárce byly nalezeny vůbec nejstarší doklady osídlení Prahy, datované až do starší doby kamenné. Mnohem dávnější místní události jsou však dílem milosrdně zapomenuté, dílem cíleně tajené.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Grébovské motyky a další pražské legendy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.