Přeložila:

ZUZANA ŘEHÁKOVÁ

Rachel van Dyken: Zatracený

Rachel van Dyken: Neporazitelný

Vydání první

Copyright © 2014 by Rachel van Dyken

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2424. publikaci

Přeloženo z anglických originálů Toxic a Fearless vydaných v roce 2014

Český překlad © 2021 Zuzana Řeháková

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover Art designed by Jena Brignola

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1560-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1561-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Rachel Van Dyken

ZATRACENÝ

a novela

NEPORAZITELNÝ

ZATRACENÝ

Prolog

Konec letního semestru

Šel bych za ní na konec světa.

Vtipné, co? Lidi tvrdí, že vědí, co je to láska – ale ve chvíli, kdy dostanou příležitost to dokázat, tak se na to vybodnou.

Přál bych si, abych ji mohl zachránit. Přál bych si, abych dokázal odejít už před čtyřmi lety, protože pak bych možná měl sílu odejít teď. Měl bych sílu se jí podívat do očí a říct: „Promiň, ale já už to takhle dál nezvládnu.“

Lidi si jen málokdy myslí to, co říkají. Pro mě byla lítost jen další slovo v angličtině, které lidi zneužívají, stejně jako slovo milovat.

Miluju zmrzlinu, miluju palačinky, miluju modrou barvu – kecy v kleci, protože když jsem já řekl miluju – tak jsem myslel, že bych pro někoho položil život. Když říkám miluju – tak mluvím o své samotné existenci. Láska posiluje mou duši – protože ta se spojuje s tou její.

Vždycky jsem slyšel o křižovatce, na které lidi musí udělat rozhodnutí, které je buď posílí, nebo zabije. Nikdy mě ani nenapadlo, že bych dostal druhou šanci. Nikdy mi nedošlo, že nezvládnu po ní chňapnout.

Její oči mě prosily. Srdce se mi tříštilo v hrudníku, rty se mi pohybovaly, abych promluvil – abych jí upřímně řekl, jak se cítím, ale věděl jsem, že v okamžiku, kdy jí to přiznám, bude po všem.

Moje srdce, moje duše nemohly přežít, kdyby se jí něco stalo. Kdyby nebyla v mém světě, srdce by mi přestalo bít. Věděl jsem, že ji to nakonec zabije, protože mě to ničilo.

Ale vrátit se k životu.

I kdyby kvůli ní.

To prostě nešlo.

Zamilovat se, vrhnout se do toho po hlavě, i když člověk ví, že ona ho chytí. To nepřicházelo v úvahu. Protože každý ví, že pokud jde o lásku, tak nebolí ten pád… ale dopad. A věděl jsem, že je jen otázkou času, kdy to se mnou vzdá a já dopadnu na zem rozsekaný na cucky.

Protože koneckonců… to je všechno, čím jsem byl – zničený chlap. Jen lidská troska.

„Nerozumím tomu!“ Pěstmi mě bouchla do hrudníku. „Slíbil jsi mi to! Slíbil jsi mi, že nikdy neodejdeš!“ Slzy jí stékaly po tváři, kterou jsem kdysi miloval. Zavřel jsem oči a pak se podíval za sebe, kde stála Saylor, v zaťaté ruce držela klíče a čekala na moje rozhodnutí.

Stál jsem na osudové křižovatce. Jedna cesta vedla do budoucnosti – druhá do minulosti a k mému naprostému zničení.

Nedokázal jsem se na ni podívat. Ignoroval jsem všechny pocity – a uvědomoval si bolest, jak se mi srdce rozpadalo na tisíc kousků, když jsem natáhl ruku před sebe a řekl: „Máš pravdu, slíbil jsem ti to.“

„Gabe!“ vykřikla Saylor zpoza mě. „Nemusí to takhle být.“

„Copak to nechápeš?“ řekl jsem tiše, aniž bych se otočil. „Vždycky to takhle bylo. A vždycky to tak taky bude. Varoval jsem tě.“

„Ale –“

„Dost!“ zakřičel jsem a slzy mi stékaly po tvářích. „Řekl jsem už dost. Měla bys jít.“

Slyšel jsem, jak se dveře za mnou zabouchly.

„Je to v pořádku!“ řekla a vzala mi tvář do dlaní. „Konečně to zase bude v pořádku!“

„V pořádku, Princezno.“ Málem jsem se těmi slovy udusil. „V pořádku.“ Utáhl jsem jí růžovou šálu kolem krku a objal ji kolem ramen.

„Děkuju,“ povzdechla si šťastně. „Slíbil jsi, že se o mě postaráš. Nemůžeš odejít. Nemůžeš –“

„A taky nikam nejdu.“ Řekl jsem to jako slib, protože to byla moje chyba. Stejně jako všechno ostatní.

„Můžeme si jít zahrát hru, Gabe?“

„Ano, zlatíčko, můžeme.“ Zahrnul jsem jí deku kolem nohou a vytlačil invalidní vozík z pokoje a přitom jsem si uvědomoval, že jsem si vybral špatnou cestu – a připomínal mi to každý krok, který jsem udělal.

Kapitola první

Smutná chvíle byla definitivně pryč, ale jen prosím, pro lásku boží, najděte si vy dva pokoj. – Gabe H.

Gabe

Uprostřed letního semestru

„Soustřeď se, Kiersten.“ Luskl jsem jí prsty před obličejem. „Vyjmenuj fáze mitózy.“

Celé dopoledne jsme seděli v místním Starbucksu. Z vůně mleté kávy se mi navalovalo – a nemohl jsem vinit nikoho než sám sebe. Mletá káva podle všeho voní jako nepopsaný list. A já jsem oficiálně jeden právě otočil.

Kiersten zírala do učebnice. Odsunul jsem ji stranou, trpělivě jsem čekal a složil si přitom ruce na stole.

Otevřela pusu, aby odpověděla, ale pak následoval prázdný pohled a zasténání. „Ga-a-abe!“ Usmála se. „Nemůžeme si nejdřív dát pauzu na kafe? Prosím?“

„Nevystrkuj spodní ret.“

Stejně to udělala.

„Kiersten…,“ varoval jsem ji.

„Prosím!“ Uchopila mě za ruce a stiskla mi je.

S těžkým povzdechem jsem to vzdal – víte, povzdechl jsem si, jen abych jí ukázal, jak otrávený jsem z toho, že musím vyhovět jejím požadavkům, přestože tak to v našem přátelství prostě fungovalo. Řekla skoč a já jsem se zeptal, jak vysoko, kam a jak rychle. „Fajn, uděláme si pauzu na kafe.“

„Jo!“ zaklapla učebnici. „Je řada na mně, abych ho koupila.“ Její směšně roztomilý úsměv mě rozesmál. Do háje, vždycky mě dokázala rozesmát a zrovna v tuhle chvíli jsem to fakt potřeboval. Nehledě na to, že kdybych se nedokázal smát, zhroutil bych se v záchvatu pláče, tím jsem si jistý, a poslední věc, kterou jsem potřeboval, byla, aby všichni najednou zjistili, že i já mám city.

Sakra, ani já sám jsem si nechtěl uvědomovat, že mám city.

„Ani náhodou.“ Odmávl jsem ji a pak jsem ji musel chytit, aby se nevrhla k pultu. „Já to zaplatím. Navíc, Wes by mě zabil, kdyby věděl, že jsem tě nechal zaplatit mi kafe.“

„Moc mě rozmazlujete.“ Opřela se o opěradlo a založila si ruce na prsou. „Budete s tím jednou muset přestat, Gabe, ty i Vlk,“ řekla a použila přitom Wesovu přezdívku. „Nemůžu žít napořád pod vašima křídlama.“ Zívla a omylem se uhodila rukou o zeď vedle mě.

„Á, Ovečko,“ poškádlil jsem ji a použil přezdívku, kterou jí dal Wes, „udělala sis bebí?“

„Sklapni.“

„Hej, chystám se ti jít pro kafe.“

Přimhouřila oči. „Tak to udělej, Želváku.“

Kdyby byla týpek, tak bych ji poslal do háje. Takhle jsem se jen zasmál a šel jsem.

Dělal jsem si z jejich přezdívek legraci – Ovečka a Vlk – a na oplátku jsem taky jednu vyinkasoval, za což jsem vděčil svojí stupidní sestřenici Lise, která jim prostě musela vyprávět trapnou historku o tom, jak jsem měl jako dítě želvu a jak jsem bulel, když umřela.

Ale chápejte to! Ta želva byla krutopřísná! Uspořádal jsem jí pohřeb se vším všudy – plný pláče a truchlení.

Na tenhle okamžik jsem nebyl zrovna dvakrát pyšný.

„Jako obvykle?“ zavolal jsem přes rameno.

Složila si ruce před sebou, jako kdyby se modlila, a křikla. „Ano, prosím!“

S úsměvem jsem se otočil a šel si stoupnout do fronty – snažil jsem se vypadat v pohodě, bezstarostně, normálně. Ha! Vtipný, že jsem se musel snažit chovat jako normální člověk.

Podíval jsem se do zrcadla a musel si důrazně připomenout, abych uvolnil sevření rtů, ramen, svalů. Musel jsem si připomínat, kým teď jsem, protože všechno šlo do háje už zatraceně dlouho – a navíc jsem měl osobitý styl chůze, podle kterého by mě mohl někdo poznat. Jeden nikdy neví, že jo? V každém případě jsem byl zatracený ninjovský mistr přetvářky a nezávisel na tom jen můj život, ale taky ten její.

Možná to způsobila blížící se promoce, že jsem se od začátku letního semestru cítil nervózní – byl jsem podrážděný, že se chovám jako ubožák, který sedí venku na lavičce a čeká na bouřkový mrak. Neměl jsem k tomu žádný racionální důvod – a přesto jsem se tak cítil. A upřímně? Vcelku mě to děsilo. Doufal jsem, že je to jen vedlejší účinek toho, že už jsem nechrápal s každou holkou na koleji. Možná to je nedostatek sexu, co z chlapů dělá paranoidní a nervózní uzlíčky neštěstí.

„Co vám můžu nabídnout?“ zeptala se mě baristka, její tón byl chladný, chování odtažité.

Naklonil jsem se dopředu a zářivě se na ni usmál. „To záleží na tom, co nabízíš.“

„Do háje.“ Luskla prsty. „Očividně jsi nějaký zmatený, ne? Sexshop je naproti přes ulici.“ S mrknutím se naklonila dopředu a zašeptala: „Tady prodáváme kafe, víš.“

„Jak…,“ pomalu jsem si olízl rty a snadno jsem se vžil do své dřívější role děvkaře, „… smutný.“ Srdce mi prudce bušilo, když jsem si prohlížel její drobné pevné tělo, které jen stěží skrývala zelená zástěra. Tohle byla moje hra – jediná věc, kterou jsem fakt ovládal. Jediná věc, která mě donutila nemyslet na minulost – a na to všechno. Ne, nelitujte mě. Užíval jsem si každou minutu, protože to byla minuta, kdy jsem nemyslel na minulost.

Minulost, minulost, minulost. Aha, tohle byl ten důvod, proč jsem najednou dokázal udržet péro v kalhotách. Dal jsem Wesovi slib – a co hůř, slíbil jsem to i sám sobě. Nechtěl, abych žil takhle – abych byl rozpolcený mezi pocitem viny z toho, co jsem dělal, a pocitem úlevy, že jsem dělal něco, co mě aspoň na chvíli donutilo nemyslet na celou mizérii svého života.

„To mi povídej,“ řekla bez dechu a oči se jí rozšířily, když mě přejela pohledem. Byl jsem na to zvyklý. Žil jsem pro to. Díky tomu jsem přežíval.

A pak pohodila vlasama.

Závan parfému mě uhodil do nosu a zadusil ve mně jakoukoliv touhu, kterou jsem v sobě dokázal najít.

Do prdele! Měla stejný parfém.

Zachvěl jsem se, hodil jsem zpátečku a nevěrohodně se zasmál. „No, tak v tom případě můžeme dostat dvě karamelový latte? S trojitým espressem a na jedno, prosím, extra porci šlehačky.“

„Ach.“ Její tvář byla rudá, když si zaznamenávala objednávku a vrtěla u toho hlavou. „Bude to všechno?“

V jejím hlase zněla politováníhodná naděje.

Ale já už jsem se rozmyslel.

Nebo to možná bylo moje tělo, které se rozhodlo dřív než mozek. Bylo mi na zvracení, jako kdybych běžel venku a nezastavoval se, dokud se nedostanu do zkušebny nebo ke svému Harleyi.

„Jo.“ Podával jsem jí kreditku, prsty přitom křečovitě svíraly tu plastovou kartičku. „To bude všechno.“

Projela ji čtečkou karet, pak mi ji znovu podala, zamumlala si pod nos něco o kreténech a já jsem odstoupil, abych počkal na naši objednávku a ujistil se, že nám do toho kafe neplivne, než se mi kelímky dostanou do rukou.

Během pár minut jsem dostal kafe a přinesl ho ke stolu.

„Takže…“ Kiersten se pomalu napila. „Jak jde život?“

Obrátil jsem oči v sloup. „Můžeme si to ušetřit?“

„Ušetřit co?“ Nevinně pokrčila rameny.

„Ušetřit si, že se mě na to budeš ptát pořád dokola a jen se modlit, abych konečně odpověděl, nebo co hůř, začal bulet a sypat ze sebe všechny svoje malý,“ naklonil jsem se, „špinavý,“ naklonil jsem se ještě blíž, „tajemství.“

„Hele, jsem vůči tomu tvému sexy pohledu imunní,“ poznamenala Kiersten a její tón zněl dokonale znuděně.

Bezmocně jsem pokrčil rameny a pořádně se napil kafe. „Stálo za pokus po tobě vyjet.“

„Vyjet po mně?“ Kiersten povytáhla obočí. „Protože kdybys to fakt udělal, tak Wes vyjede po tobě. Tvrdě.“

„Wes nesnáší násilí,“ ohradil jsem se.

„No, ve skutečnosti to tak není.“ Kiersten se zasmála a podívala se ke dveřím. „Ach, můj bože… je to vážně ona.“

„Jaká ona?“ Kiersten věděla, že si nepamatuju jména – jen málokdy jsem si pamatoval, jak se jmenovala holka, kterou jsem přefiknul. Dokázal bych je poznat, jen kdyby ke mně přišly bez trička. Dobře, dobře, nebylo to se mnou až tak zlý, ale nebylo to ve skutečnosti zase tak daleko od pravdy. Přísahám, že je jednodušší od sebe rozeznat lidi, když jsou nazí.

„Raylynn.“ Kiersten ztišila hlas. „Fakt je to ona!“

„Hlavně ji nezdrav,“ zamumlal jsem si pod vousy. Ta holka byla totální psycho. Jednou jsem s ní spal. Jednou! A ta blbka mě pak tři měsíce pronásledovala! Kiersten ji měla vážně ráda a myslela si, že je milá – takže na mém názoru vlastně nezáleželo. A nic by neudělalo Kiersten větší radost, než kdybych se konečně usadil a přestal klátit všechny holky v širokém dalekém okolí anebo kdyby mi každých pár dní mohla dát dobrou radu, když ji popadlo nutkání chovat se ke mně ochranitelsky jako máma medvědice. Měla tušení, že už jsou to měsíce, kdy jsem naposledy s někým spal, které mi ale připadaly jako celé roky, dokonce desetiletí… Ach, do háje. Co si to nalhávám? Měl jsem pocit, jako kdybych byl mrtvý.

„Ach, koukej, dívá se na mě!“ řekla Kiersten nadšeně.

„Dost možná proto, že na ni máváš.“

„Jen se protahuju.“

„Máváš na ni.“

„Raylynn!“ řekla Kiersten tak nadšeným hláskem, že v nějakém předchozím životě fakt musela být roztleskávačka. „Jak se máš?“

„Dobře.“

Obě se podívaly na mě.

Zíral jsem do svého hrnku. Kiersten mě pod stolem kopla. Zaklel jsem a vzhlédl. „Čus.“

„Čus?“ naznačila Kiersten němě pusou.

„Ehm, ahoj.“ Raylynn zrudla.

Do háje.

Její bledá pleť a blond vlasy nijak neskrývaly skutečnost, že byla v rozpacích.

Zkusil jsem to znovu. „Jak se máš?“

„Je to náročný.“ Odkašlala si a pohledem přejela mezi mnou a mým kafem, jako kdyby čekala, že ji pozvu, aby si k nám přisedla, nebo co hůř, že ji pozvu na rande.

Rozhostilo se mezi námi trapné ticho. Zase. Právě jsem zažíval přesnou definici toho, čemu se říká významná pauza.

„No…“ Kiersten si odkašlala a pak mě znova kopla pod stolem. „Moc ráda jsem tě viděla!“

„Já tebe taky.“ Raylynn se na mě naposledy podívala, ramena jí poklesla a odešla.

„Ty blbečku!“ Kiersten mě znovu nakopla do holeně. „A čus? Ty jsi vážně řekl čus? Nikdo tak bílý jako ty by to slovo nikdy neměl vypustit z pusy. A je mi úplně jedno, jestli tě někdo unese a jediný způsob, jak se dostat na svobodu, bude říct ,čus‘ nebo si ukousnout vlastní ruku. Takže nikdy, ale vážně nikdy neříkej čus.“

„Kdo řekl čus?“ přerušil její tirádu mužský hlas.

„Ach, velký zlý Vlku.“ Poškádlil jsem ho, i když jsem byl rád, že už tu nejsem sám s Kiersteninými významnými pohledy a dotěrnými otázkami.

„Želváku,“ opáčil.

„Gabe řekl čus.“

„Nahlas?“ Wes skoro zakřičel. „To se snaží spáchat sebevraždu?“

Zasténal jsem do dlaní a čekal, až se o mně přestanou bavit, jako kdybych tu nebyl.

U nich dvou to bylo naprosto běžné. Kiersten poznamenala něco jako: Mám o Gabea strach, Wes se jí na oplátku zeptal: To už zase nejí? A já jsem nakonec musel zvednout ruku a poznamenat: „Gabe je v pohodě a před půl hoďkou snědl burrito.“

„Lidi.“ Odsekl jsem a položil ruce na stůl. „Jsem v pohodě. Všechno je v pohodě. Říkal jsem vám, že jsem zmetek, tak kdy vám to konečně docvakne?“

Oba na mě zírali, jako kdybych jim oznámil, že hodlám vstoupit do kláštera.

„Dneska ráno jsem něco zaslechl.“ Wes se natáhl po Kierstenině kafi, zhluboka se napil a opřel se na židli. Kdybych nebyl jeho nejlepší kamarád, tak bych ho fakt nesnášel. Byl dokonalým prototypem slavného fotbalového hráče. Quarterback, tmavě blond vlasy, modré oči, namakaný, přátelský. Jo, fakt bych ho nenáviděl až za hrob.

„Vážně?“ Přimhouřil jsem oči. „Řekni mi ty, Superdrbno, co jsi slyšel tak zajímavýho.“ Zhluboka jsem se napil kafe.

„Že držíš celibát.“

Vyplivl jsem kávu na stůl a málem se udusil. Zatracená Lisa, zatracená rodina, zatracená sestřenice. „Netuším, o čem to meleš.“

„Ale jo.“ Wes si olízl rty, ale nechal to být. Naklonil se a políbil Kiersten do vlasů a pak jí přitáhl hedvábný šátek pevněji kolem krku.

Takové prosté gesto – a málem mě to zabilo.

Kvůli tomuhle gestu jsem chtěl umřít. Kdyby tak jen lidi věděli – kdybych jim věřil natolik, abych jim dokázal říct, vysvětlit, jak moc jsem uvnitř zničený.

Ale ne. Hrál jsem svoji roli. Byl jsem Gabe. Už nikdy nebudu jako on a už nikdy nebudu žít svou minulostí.

Kiersten se zasmála a políbila Wese na nos.

To už na mě bylo moc. Všechno najednou na mě bylo moc a v tu chvíli mi to docvaklo. Stalo se to už před čtyřmi lety – kdy mi došel čas. Kdy se nade mnou objevil bouřkový mrak. „Hele, lidi, musím padat.“

„V pohodě.“ Kiersten sotva dokázala odtrhnout pohled od Wese. „Uvidíme se na úterní tacos párty?“

„Jasná věc.“ Ani jsem se neohlédl. Nezamával jsem jim. Popadl jsem svoje věci a vyběhl ze dveří kavárny, jako kdyby mi hořela koudel u zadku.

Protože poprvé za čtyři roky se ta časovaná bomba chystala vybuchnout a já jsem si nebyl jistý, jak to jako chci zvládnout.

Telefon mi cinknul, že mám novou zprávu.

Pugetův záliv N: Vážně tě potřebuje. Můžeš jí zavolat a zazpívat jí? Nebo jí poslat nějaký hezký obrázek?

A podívejme se, bomba… pořád tikala.

Já: Jasně. Za chvíli zavolám.

Kapitola druhá

Lidé stráví celý svůj život tím, že ospravedlňují každé svoje zatracené rozhodnutí… Budou bojovat za všechny ty nesprávné věci tak dlouho, až jim ta jedna správná bude zírat přímo do obličeje. A to je ta chvíle, kdy na rozhodnutí začne vážně záležet. Protože jste ovládaní svými zvyky. Možná se budete chtít rozhodnout správně, ale nakonec se rozhodnete špatně – protože tak jste to dělali předtím. Je to smutné, vážně smutné, nemyslíte? – Wes M.

Gabe

„Ten celibát ti dává vážně zabrat, co?“ Lisa mi položila ruku na čelo.

Odstrčil jsem jí ruku pryč a obrátil oči v sloup.

„Celibát bych tomu zrovna neříkal,“ zabručel jsem. „A mimochodem, fakt díky, žes to vykecala Wesovi.“ Vyběhl jsem ze Starbucksu a nakráčel si to přímo do Lisina pokoje na koleji a doufal jsem, že s ní budu moct všechno probrat. Místo toho otevřela dveře a její sladký úsměv mi beze slov sdělil, že tu vždycky bude pro mě a že mi vždycky bude rozumět.

Až na tuhle chvíli – tentokrát jsem ji tím odmítl zatěžovat.

Podíval jsem se na ni, pár dní po tom, co jsem udělal to rozhodnutí, a uvědomil si, že o tom je celý náš vztah. Já ti dám svou bolest, ty zas mně tu svou. Udělalo se mi z toho zle. Nelíbilo se mi, že toho byla součástí, a nesnášel jsem sám sebe, že to bylo poprvé za čtyři roky, co jsem hodlal najít svoje koule a zatraceně rychle ji z toho dostat – nezasloužila si permanentně žít v temnotě.

Ale já jo.

„A jsi pěkně nenaloženej.“ Plácla sebou na gauč a rukou mi rozcuchala vlasy. „Musíš si vyrazit.“

„Hele, můžu se tě na něco zeptat?“ Ztlumil jsem zvuk na televizi a odstrčil ji stranou. „Neříkalas mi to náhodou ty sotva před pár týdny, že buď umřu sám nebo na to, že chytnu každou pohlavně přenosnou nemoc na světě?“

Lisiny modré oči se pobaveně zatřpytily, když popadla ovladač a znovu přidala hlasitost. „Nebuď tak dramatickej. Řekla jsem sice, že umřeš sám, ale že budeš mít aspoň tu pohlavně přenosnou nemoc.“ Přehodila si tmavé, vlnité vlasy přes rameno a zasmála se.

„Super. To vážně mění situaci. Díky za uklidnění. Jsi fakt sestřenice roku.“ Zasténal jsem a opřel se o opěradlo gauče. Snažil jsem se uvelebit, když mi přistál na obličeji polštář.

Vychrlil jsem ze sebe hromadu nadávek a vyskočil na nohy.

Wes stáhl polštář a naklonil hlavu ke straně. „Špatný ráno? Kam jsi to vlastně zdrhnul?“

„Ty vole.“ Zasténal jsem a potřásl hlavou. Zase on. To ne. Už mi z toho hrabalo.

Dveře se otevřely a v nich se ukázala Kiersten. Potila se jako blázen, takže jsem odhadoval, že s ní byl Wes po našem ranním studijním sezení běhat. Fakt spolu dělali úplně všechno, prakticky spolu žili, protože se zasnoubili. Nevadilo mi to – teda oprava, nevadilo mi to moc – ale už mě trochu otravovalo dělat jim křena. Například dneska jsem z kavárny nejspíš utekl jen vteřinu předtím, než jí jazykem začal zkoumat mandle.

„Vypadáš, jako kdyby ti právě někdo umřel,“ zavtipkovala Kiersten, když došla k Wesovi a opřela se o něj.

Zatraceně. Fakt vypadali jako dokonalý pár. Budou mít dokonalý dětičky. Do prdele, vážně mi z toho hrabalo. Vážně jsem přemýšlel o nich dvou? A nechal se tím rozhodit? Ach, podívejte, něco mi spadlo do oka. Proto v nich mám slzy. Zatraceně, fakt jsem potřeboval vypadnout ven.

„Chacha.“ Přimhouřil jsem výhružně oči. „Na to ještě možná dojde.“

„Sakra, žádné vtipy o smrti?“ Wes se zasmál a přitáhl si zpocenou Kiersten do náruče a políbil ji tak vášnivě, až jsem já, Gabe Hyde, známý jako děvkař roku, málem zrudnul.

„Lidi, nechte si to na potom.“ Ukázal jsem na ovoce na stole. „U jídla je to nechutný.“

„Co? Muchlovat se vedle banánů?“ Wes se odtáhl od Kiersten. „Opravdu, vole? Fakt jsi to řekl zrovna ty? Ale teď vážně, co se to s tebou děje?“

V pokoji se rozhostilo ticho. Skvělý. Fakt skvělý. Pokrčil jsem rameny a přinutil se usmát. „Ach, víš, moje střelená sestřenka tvrdí, že je to tím celibátem.“

„No jo vlastně.“ Wes luskl prsty. „Skoro jsem zapomněl na tenhle detail.“

„Říkám to naposledy!“ Křikl jsem na všechny. „Není to celibát, když se k tomu člověk dobrovolně rozhodne!“ Málokdy jsem křičel. Všichni na mě zírali, jako kdybych se dočista zbláznil. Byl jsem milovník, ne bojovník. Hříšný děvkař, který spal se vším, co dýchalo. Chlap, co dokázal dostat z hábitu i jeptišku. Takže křik? Hněv? No jo… kousl jsem se do rtu a zamračeně se podíval do země. Tik-tak, tik-tak. Vážně mi začínalo hrabat.

„Hele.“ Wes přimhouřil oči. „Hej, ehm, Gabe, potřebuju s něčím pomoct. Můžeš jít se mnou do mého pokoje? A to teď hned?“

„Jasně,“ řekl jsem pomalu a střelil pohledem mezi ním a Kiersten. Dělala, že si toho napětí mezi mnou a Wesem nevšímá.

„Uvidíme se u večeře, Wesi.“ Políbila ho na tvář, zmizela ve svém pokoji a zabouchla za sebou dveře.

„Nezapomeňte použít ochranu.“ Křikla Lisa za mnou a Wesem, jakmile jsme se dostali ke dveřím.

„Fakt vtipný!“ křikl jsem nazpátek se smíchem.

Mlčky jsme šli do Wesova pokoje. Proč jsem se najednou cítil, jako kdybych čekal přednášku od fotříka? Potil jsem se. Co to se mnou zatraceně je?

Mlčeli jsme, když jsme jeli výtahem do šestého patra. Slyšel bych i špendlík spadnout. Následoval jsem Wese po chodbě a nakonec vešel do jeho pokoje.

Protože začátkem minulého roku prodělal raka, umožnili mu zůstat ubytovacím asistentem pro prváky, takže jsem měl aspoň jistotu, že náš nenačapá žádný spolubydla, zatímco mi bude dávat přednášku o tom, jak nemám křičet před holkama.

Jakmile jsme byli uvnitř, zavřel za námi dveře, zamkl je a pak mi hodil jeden ze svých fotbalových míčů do obličeje.

„Co to sakra děláš?“ Přikrčil jsem se. Hodil po mně další míč. Jen tak tak, že mě netrefil přímo do nosu. „Co to zatraceně děláš, Wesi?“

„No konečně!“ vykřikl. „Aspoň nějakou reakci jsem z tebe dostal. Jsi jako podělaná zombie. Co se to s tebou děje? A žádný kecy. I Kiersten mi říkala, že ses dneska ráno choval divně.“

Zívl jsem a pokoušel se vypadat znuděně, i když se mi dlaně potily vzteky. „Nic se neděje, kámo, jen nějaký věci ve škole.“

„Nějaký věci ve škole?“ zopakoval po mně Wes. „Vážně chceš, abych ti to uvěřil?“

„Tak co třeba drogy?“ navrhl jsem.

Odfrkl si. „No jo, jasně.“

„Vole.“

„Blbečku.“

„Wesi –“

„Co je?“ Posadil se ke stolu a založil si ruce na prsou. „Takže co se to s tebou zatraceně děje?“

Nehodlal jsem to na něj vychrlit. Věděl jsem, že mu dlužím zatraceně hodně – sakra, doslova mi zachránil život, když málem umřel, protože mě přiměl znovu se cítit naživu. Jeho síla byla jako tornádo a vtahovala všechno v okruhu sta kiláků do svého středu. Nemohli jste si pomoct a přáli jste si být lepší, když jste byli v jeho blízkosti, a to byl ten problém.

„Hele, čas mi běží, oba dobře víme, že se rakovina může každou chvíli vrátit.“

„No vážně!“ Hodil jsem mu míč na oplátku do obličeje. „Přesně o tom mluvím!“

„O čem?“ Chytil míč a točil s ním ve vzduchu. „Mluv nahlas, neslyším tě.“

Zasténal jsem do dlaní: „Jsi tak zatraceně dokonalej. Fakt mě to k smrti štve.“

„Díky.“ Vrhl po mně úsměv.

„Myslím to vážně.“

„Já vím.“

Znovu jsem zasténal.

„Gabe –“

Sáhl jsem do kapsy – medailonek byl pod mými prsty chladný. „Už jsi to někdy zvoral tak, že –“

„Tak že?“

Uhnul jsem pohledem. „Já jen… jsi můj nejlepší kámoš, takže mě nechápej špatně, ale mám pocit, žes nikdy nic nezvoral. Jsi chytřejší než většina terapeutů, máš hafo prachů, jsi jako bůh tohohle zatracenýho místa. A jo, abych nezapomněl, taky seš chodící zázrak. Odškrtni si všechny body na seznamu. Vím, žes to neměl jednoduchý, ale tys to nevzdal, dals tomu na prdel a jel sis dál. Chtěl bych umět to samý.“

Wes se rozchechtal. „Páni, teď jsem trochu zděšenej tím, že máš o mně tak vysoký mínění. Vážně ti musím vyjmenovat všechny věci, který jsem zvoral?“

„No, pomohlo by mi to,“ zabručel jsem a založil si ruce na hrudníku.

Uplynulo několik sekund naprostého ticha. Nevadilo mi to. Wes a já jsme takhle fungovali. Nemuseli jsme mluvit nebo se dohadovat nebo se smát. Někdy jsem ze všeho nejvíc potřeboval ticho a on to dobře věděl. Věděl toho o mně víc než kdokoliv jiný – dokonce i Lisa. A měl jsem podezření, že taky ví, že všechno, co jsem, jen předstírám.

„Takže, co se to s tebou děje?“

„Mám železnou kouli na noze…“ Zaklel jsem. „Mám ji omotanou kolem nohy, tahá mě to do těch nejtemnějších hlubin oceánu a já ji chci občas nechat, aby mě tam fakt stáhla.“

„Proč?“

Trhl jsem hlavou. Wesovy oči mě nesoudily, viděl jsem v nich jen obavy. „Protože si zasloužím se utopit.“

„A nezaslouží si to každý?“

„Ne, ty to nechápeš.“ Postavil jsem se a přecházel po pokoji jako lev kleci. „Víš, jak ses vždycky cítil, jako kdyby ti nikdo nerozuměl? Pamatuješ si, jak jsi říkal, že bys pil sračky po zbytek života, jen kdybys mohl žít? Jít si svou vlastní cestou?“

Wes přikývl.

Začal jsem se potit. Sevřel jsem pevněji medailonek, dokud se mi jeho obrys neobtisknul do dlaně. „Jak si člověk zaslouží život?“

„To je záludná otázka,“ odpověděl Wes tiše. „Protože my si ho nezasloužíme.“

Přesně v tu chvíli mi telefon začal zvonit a vibrovat v kapse, takže nás přerušil. Byl to vyzváněcí tón mámy – za poslední hodinu volala nejmíň pětkrát. Věděl jsem, že bych si s ní asi měl promluvit, ale vyvolávalo to ve mně moc špatných vzpomínek. A k tomu všemu jsem šel ještě pozdě na přednášku.

Vytípl jsem hovor a zašklebil se na Wese. „Hele, musím letět. Můžeme si promluvit pozdějš?“

Wes mě odmávl. „Jasná věc. Jen prostě zatím neskákej z žádný střechy nebo se nevychrápej s celým plaveckým týmem a bude to v pohodě.“

Obrátil jsem oči v sloup. „Tak pozdějš.“

„A nezapomeň na tu úterní tacos párty!“ křikl, když se za mnou zabouchly dveře.

Kapitola třetí

Moje vzpomínky mi byly cizí… Ani jsem si nepamatoval sám sebe – kluka, kterým jsem byl. S tou zatracenou maskou jsem žil tak dlouho, až jsem úplně ztratil – sám sebe. Díkybohu. – Gabe H.

Gabe

Letěl jsem na přednášku. Byla to vcelku štreka – Washingtonská univerzita byla obrovská a jindy bych nejspíš jel na svém harleyi, ale teď jsem se potřeboval projít. Trochu jsem doufal, že mi to pomůže vyčistit si hlavu.

Když jsem přešel ulici, měl jsem dojem, že mě někdo sleduje. Zastavil jsem se směrem k ekonomické fakultě a ohlédl se. Nic. Jen lidi, co chodili sem a tam, mluvili, kouřili a smáli se – všichni žili svůj vlastní život. Líbilo se mi to. Vážně. Během poslední pár let jsem se z toho občas dostal jen tak tak, ale jelikož za pár měsíců promuju, tak budu brzy volný jako pták.

Chtěl jsem chodit do školy – potřeboval jsem to víc, než jsem potřeboval prachy, vzrušení a to všechno. Rodiče to ale nechápali. A opakuju, nechápali nic, jinak by s mým životem neudělali to, co udělali. Jak mohli nechápat, že jsem málem umřel a zničil si život, jen proto, že chtěli, abych byl někým, kým nejsem? Zachechtal jsem se a zastrčil si ruce do kapes džínů, abych se dotkl medailonku. Každý rok jsem přijel zpátky do Los Angeles s novým tetováním. Každé bylo větší než to předchozí. Když jsem si nechal dát piercing do nosu, měl jsem dojem, že to s mámou šlehne. Táta mě skoro vydědil.

Skoro. Smůla. Byl bych za to rád.

Lisa mě vždycky varovala, ať je moc neprovokuju – bála se, že by to na mě mohlo prasknout. Stačilo by, aby táta vykecal moje tajemství novinářům a byl by se mnou amen. Moje tajemství? Moje minulost? Zajistilo by mi to titulní stránky ve všech novinách. A život, který jsem se pro sebe snažil vybudovat? Ten by byl navždycky zničený.

Potlačil jsem obavy a pokračoval k fakultě. Dva měsíce do konce školy a pak budu moct začít žít svůj vlastní život. Daleko od rodiny, daleko od špatných vzpomínek, pryč od kluka, kterým jsem býval.

Jakmile jsem vešel do staré budovy, cítil jsem se líp. Potřeboval jsem se soustředit na studium. Mohl jsem vypadat jako týpek z punkrockové kapely, ale měl jsem samá áčka. Potřeboval jsem mít skvělé studijní výsledky, abych se mohl osvobodit od své famílie. Skoro jsem cítil, jak se mi jejich ruce omotávají kolem krku jako chapadla a dusí mě, stejně jako to dělaly předtím.

Málem jsem vyletěl z kůže, když mi telefon zazvonil v kapse. Rychle jsem přijal hovor, opřel se o zeď a zavřel oči, když jsem čekal, až mi srdce přestane prudce bušit.

Potřeboval jsem se dát dohromady – a to fakt rychle.

„Ahoj!“ křikla na mě Lisa na opačné straně drátu. „Co děláš?“

„Jdu na přednášku jako hodnej kluk. Proč? Máš nějaký trable?“

Lisa mi jen málokdy volala během dne, pokud teda nepotřebovala svézt… nebo přinést jídlo… nebo… No dobře, tak mi volala v jednom kuse. Jen jsem se cítil jako ubožák, že byla mojí jedinou opravdovou kamarádkou.

„Ne.“ Odkašlala si. „Já, ehm, jen jsem si myslela, že bys to měl asi slyšet ode mě.“

„Slyšet co?“ zopakoval jsem. „O čem to mluvíš?“

„Volala moje máma.“ Odmlčela se.

„Liso, co se sakra děje? Tak to ze sebe vysyp,“ zavrčel jsem a snažil se znít otráveně, i když jsem se vážně bál, jakou jobovku na mě vybalí. Nesnášel jsem, když jsem měl strach. Cítil jsem se pak slabý. A slabost byla hned druhá na seznamu věcí, které jsem nechtěl cítit.

„Tvůj táta… má…“ Zhluboka se nadechla a pak to ze sebe vychrlila. „Má nějaké finanční problémy… Nic velkýho. Jako chci říct, nemůže šáhnout na tvůj svěřenský fond, ale moje máma mluvila s tvou matkou a ta se bojí, že prodá tvůj příběh médiím kvůli prachům.“

Tlukot srdce jsem slyšel až v uších, adrenalin mi proudil tělem, když jsem se divoce rozhlížel kolem sebe – hledal jsem jeho, kamery, reportéry. Do prdele, bylo mi špatně. Ruka se mi tak třásla, až mi telefon bouchal do ucha. Celé tělo jsem měl pokryté studeným potem. Třásl jsem se, znovu jsem se kolem sebe rozhlédl a schoval se do stínu budovy. „Promiň, Liso. Díky, žes mi dala věděl, ale musím běžet, musím –“ Zavěsil jsem a rozeběhl se. Ani jsem si nebyl jistý, kam to vlastně mířím. Klidně jsem mohl narazit do nejbližšího stromu. Nohy mi zrychlovaly čím dál tím víc, zatímco mi studený vzduch proudil do obličeje. Pořád jsem cítil, jak mě sledují. Cítil jsem krev v puse, jak jsem si prokousl jazyk.

„Byla to nehoda?“ zeptala se mě novinářka. „Už vám bylo osmnáct. Myslíte si, že vám to budou klást za vinu?“ Strčila mi mikrofon do obličeje a čekala.

Rozhlížel jsem se kolem sebe a hledal pomoc.

Nikde nikdo.

To jsem si dělal legraci sám ze sebe? Nikdo mi nepomůže. Ona byla pryč.

„Hm, ne, bez komentáře,“ vykoktal jsem.

„Je tohle vaše odpověď na všechno?“ vyprskl jiný novinář.

Zíral jsem do jeho chladných tmavých očí a přikývl. „Momentálně ano.“

„Do prdele! Do prdele! Do prdele!“ Rukou jsem si prohrábl vlasy a zpomalil, když jsem se vracel zpátky na kolej. Co bych mu mohl sakra nabídnout, aby to neprodal médiím? Měl jsem prachy, ale neměl jsem k nim přístup, dokud mi nebude dvaadvacet, což mi nebude ještě čtyři měsíce. Dostal jsem měsíční stipendium ve výši pěti táců. Mohl bych mu dát všechny prachy, co jsem vydělal, ale vyřešilo by se tím něco? Zastavilo by ho to? Mohl jsem mu dát všechno, co jsem měl, což bylo zhruba deset melounů, a nejspíš by pořád našel způsob, jak to všechno rozfofrovat a přijít si ke mně pro přídavek. Nešlo o prachy. Nebyl jsem tak hloupý. Byl jsem jeho dojná kráva. Byl naštvaný, že jsem zmizel.

Vtipný. Táta nebyl naštvaný, když mou dokonalou vylhanou image poškodily drogy, chlast a všechno to, co následovalo. Byl naštvaný, že jsem zdrhnul, že jsem se vzdal toho, co byl podle něj zlatý důl.

Běžel jsem ke koleji, kde jsem bydlel.

A skočil jsem na svého starého harleye. Potřeboval jsem vypadnout – utéct. Drogy už nepřicházely v úvahu, takže mi to zanechávalo jediné možné řešení.

Jel jsem tak rychle, jak jsem jen mohl, směrem k fakultě hudby. Málem mi ulítlo kolo, když jsem zaparkoval a rozeběhl se po schodech do jedné ze soukromých zkušeben. Jakmile jsem byl uvnitř, zamkl jsem za sebou dveře, stáhl žaluzie a posadil se za klavír.

Srdce mi bušilo v hrudníku, když na mě zíraly černé a bílé klávesy – vyzývaly mě.

Moje závislost.

Čtyři roky.

Držel jsem se od klavíru celé čtyři zatracené roky.

Ale teď už ne.

Bomba vybuchla, časovač dotikal, prsty přejely po klávesách. Nahlas jsem zasténal a sesunul se na dřevěnou lavici, moje tělo automaticky zaujalo přirozený posed za klavírem.

Už jsem si ani nebyl jistý, že si pamatuju, jak hrát – jak zpívat – jak dát najevo, co mě sžírá zaživa a pomalu mě to zabíjí.

Ale musel jsem to zkusit.

V okamžiku, kdy jsem stiskl klávesy, se všechna ta potřeba ze mě vylila jako když se protrhne hráz přehrady, moje třesoucí se ruce se vznášely nad klávesami a dřív, než jsem se dokázal zastavit, jsem začal hrát. Hrál jsem písničky z mládí a pak jsem konečně – jako kdyby se moje prsty nedokázaly ovládnout – zahrál její písničku.

Jak jsem silněji a silněji bušil do kláves, zaplavovalo mě podivné šílenství. Možná že kdybych hrál dost rychle, vrátila by se, možná bych dostal druhou šanci, možná by uplynulé čtyři roky nebyly nic víc než jen strašná noční můra.

Snažil jsem se potlačit slzy a bušil do kláves tak silně, jak jsem dokázal. Proklínal jsem minulost, která mě dohnala.

Tik-tak, tik-tak. S každým úhozem do kláves se zvyšoval můj tep.

Byl jsem mimo.

Část mě věděla, že tuhle písničku nedokážu dohrát.

Do háje, byl zázrak, že jsem vůbec dokázal hrát takové představení – byl jsem vážně skvělý herec. Měl bych dostat Oscara.

Můj život byl jeden velký vtip.

Nakonec jsem se ohnul, jako když kovář tepe kov. Po tváři se mi valily proudy slz a dopadaly na klávesy klavíru.

Ukazováčkem jsem setřel slzu ze slonovinových kláves. Brečet mi nikdy nepomáhalo. Ale sex? Jo, ten zatraceně fungoval. Byl jsem sexuální bůh, když jsem byl se správnou holkou – a většinou jsem byl bůh, i když jsem se válel s těmi nesprávnými. Každé dobytí mě přimělo cítit se víc božsky, nedotknutelně, silněji a tak, že dokážu všemu vzdorovat. Až na to, že jsem kolem sebe jen stavěl obranné valy. Ale v tuhle chvíli jsem mohl být tím vším, co jsem těm holkám – jí – slíbil, ale nikdy jsem nebyl. Mohl jsem zahodit zlomené kousky svého srdce a na okamžik předstírat, že na minulosti nezáleží. Mohl jsem si prohlédnout každý okamžik s každou holkou, kterým jsem se snažil zahnat vzpomínku na tu chvíli, která se před lety proměnila v to, co se stalo mojí nejhorší noční můrou.

Na chvíli to zabralo.

Protože jsem na okamžik dokázal uvěřit, že jsem nikdy nebyl jím. Byl jsem Gabe.

Ale kde byl teda problém?

V tom, že to ani nebylo moje pravé jméno.

Kapitola čtvrtá

Jsem si docela jistá, že používat paličky k bubům při hraní na klavír by mělo být trestně stíháno. – Saylor

Saylor

Bylo to moje poslední cvičení předtím, než se mi změní rozvrh. Nenáviděla jsem ten stupidní seminář pro prváky. Právě teď byl prokletím celého mého života. Jediným způsobem, jak jsem si mohla udržet získané stipendium, bylo mít skvělý studijní průměr, a tohle byla jediná přednáška, kterou jsem flákala, ale jen proto, že na ní nebyla povinná docházka. To znamenalo, že jsem ji vynechávala proto, abych měla víc času cvičit.

Bohužel to taky znamenalo, že jsem neměla tucha, která bije, a obvykle jsem musela dost improvizovat. Dejme tomu, že na profesora zrovna nezapůsobila moje superschopnost dostat svůj zadek na židli v posluchárně, i když jsem mu vysvětlovala, že je to proto, že se soustředím na svoje hlavní předměty.

Krucinál. Motala jsem se chodbou a zastavila se. Zkušebna, kterou jsem normálně používala, byla obsazená. Nebyl to zrovna velký problém, ale mezi hudebními specializacemi panovalo jakési nepsané pravidlo, že pokud jste tam chodili každý den ve stejnou dobu cvičit po dobu jednoho roku – tak to bylo ve většině případů vaše místo. Kdokoliv jiný byl zatracený uzurpátor.

Dobře, možná mi to trochu hýblo žlučí, ale vážně jen trochu. Měla jsem dojem, že ten, kdo hraje, má nějaké vážné problémy, aspoň co jsem tak mohla soudit podle hlasitosti projevu. Mohla jsem jen doufat, že nerozbije klavír ve snaze najít sám sebe. Nejspíš bych si nevybrala zrovna písničku od Ashtona Hydea, abych se našla. Možná tak před osmi lety, ale teď rozhodně ne.

Sakra, ta písnička mi přinášela vzpomínky na spoustu trapných schůzek a večírků na střední. Tedy na všechno, na co bych nejradši zapomněla, vzhledem k tomu, že jsem byla blázen do hudby.

Povzdechla jsem si a zamířila do zkušebny naproti místnosti, odkud vycházela hudba, když najednou písnička bez varování skončila.

Ve vzduchu se vznášela strašidelná melodie, pak následovalo zaklení a bušení do kláves. Udělala jsem pár kroků k místnosti. Žaluzie byly zatažené. Bušení do kláves pokračovalo a pak se vyhrnul další proud nadávek. Vážně, ten týpek potřeboval nějaký kurz na zvládání vzteku. Nebyla jsem si jistá, jestli nemám sejít dolů a promluvit si s vedoucím o tom, že se někdo snaží doslova vymlátit klávesy z jednoho z jejich drahých klavírů, nebo jestli se mám starat jen o své vlastní problémy.

Moje dilema se vyřešilo, když se otevřely dveře. Tak mě to zaskočilo, že jsem spadla přímo na zadek.

Paráda.

Naštvaný bubeník na klavír teď měl něco, co proti mně mohl použít – nejen že jsem ho odposlouchávala, ale ještě jsem si před ním kecla přímo na zadek.

„Promiň,“ řekla jsem tiše a snažila se vyhrabat na nohy.

„Za co se omlouváš?“ ozval se ten kluk. Jeho hlas byl hluboký a sametový.

Podívala jsem se nahoru.

Usmíval se na mě. Na mě? Proč se usmíval? Ach. Nejspíš se snažil nerozesmát. Potlačila jsem rozpaky, jak jen jsem to dokázala, a věnovala mu chabý úsměv. „Nechtěla jsem, ehm…“ Ukázala jsem na dveře a pokrčila rameny. Pořád jsem dřepěla na zemi, jako dítě ve školce při hře Kouzelný koberec nebo tak něco.

„Jsi špion?“ Přimhouřil oči, ale pořád se usmíval. Byl moc hezký. S tmavě hnědými vlasy, které mu sahaly těsně pod uši. Bílé tričko se mu napínalo přes široký, svalnatý hrudník. Tetování mu pokrývalo každý centimetr kůže na obou pažích.

„Jo,“ zaskřehotala jsem a málem jsem se tím jediným slovem udusila, když jsem cítila, jak rudnu snad po celém těle. Zatahala jsem za lem mikiny a proklela hloupý nápad vzít si na nohy holiny. Asi se tu oficiálně upeču zaživa…

„To není problém.“ Natáhl ruku. Byla jsem celá zmatená z toho, proč je tak milý, když ještě před pěti vteřinami zněla jeho hra na klavír, jako kdyby chtěl někomu zakroutit krkem, takže jsem si pozorně prohlédla jeho ruku, než jsem ho za ni uchopila. Pár prstů mu pokrývalo tetování a zvláštní nápis. S frustrovaným povzdechem jsem ho popadla za ruku a nechala ho, ať mě vytáhne na nohy.

Jeho modré oči byly zářivé a lemovaly je opravdu tmavé řasy. Skoro bych se vsadila, že má namalované oční linky, ale věděla jsem, že to tak není. Jeho oči byly prostě jen úžasné. Nikdy předtím jsem takhle zblízka neviděla takhle pěkného chlapa. Čím dýl jsem na něj zírala, tím míň to dávalo smysl. Na první pohled jsem viděla jen tetování, které mu pokrývalo paže. Ale teď? Přála bych si, aby uhnul očima, protože jsem na něj nedokázala přestat zírat. Jeho upřený zrak mě propaloval. Přibil mé tělo ke zdi a držel mě v zajetí, až jsem měla pocit, že nemůžu dýchat. Byl to přesně ten druh pohledu, kterému jste chtěli přiznat všechny své hříchy, nebo mu podlehnout. Několikrát jsem zamrkala v naději, že tak přeruším ten pohled, který mi kradl každý gram pudu sebezáchovy, co jsem v sobě měla. Nakonec jsem se přece jen dokázala podívat jinam.

„Díky, žes mi pomohl vstát, a ještě jednou se omlouvám…“ Mávla jsem kolem sebe a přešla na druhou stranu chodby do své zkušebny a pryč od nebezpečně sexy potetovaného chlapa s těma nejmodřejšíma očima na světě.

„Na co hraješ?“ zeptal se, když moje ruka tápala po klice druhé zkušebny.

„Na klavír.“ Odmítala jsem se otočit a znovu se nechat lapit jeho pohledem. Ruka se mi na klice chvěla. Dejte mi tak pět minut a kolena se mi budou třást taky. Zatraceně. Potřebovala jsem víc chodit mezi lidi.

„Jsi v pohodě?“ Jeho hlas byl sametový a čistý. Moje hudební dušička okamžitě zahořela zájmem. Zpíval i jiné žánry? Opera? Klasický zpěv? Byl to nový učitel nebo tak něco? Jeho hlas byl mimořádně libozvučný. Řekl mi asi tak pět a půl slova a já jsem nemohla tón jeho hlasu dostat z hlavy. Způsob, jakým mě dokázal rozhicovat… no jo, měla bych víc spát, protože teď mi bylo mdlo jen z jeho hlasu a očí.

Když jsem přemýšlela o tom, co mu říct, poklepala jsem prsty na kliku.

„Spolkla sis jazyk?“

„Jo,“ odsekla jsem trochu hrubě a otočila se, abych se na něj podívala a věnovala mu svůj nejlepší přísný pohled, protože ten vliv, co na mě měl, mě jednoduše dráždil. „Spolkla.“

Když se ten zvuk rozlehl prázdnou chodbou, zasmál se a zaklonil hlavu. „Takže máš osobnost. Dobrý vědět.“

Přimhouřila jsem oči. Otevřela jsem pusu, abych něco řekla, ale přerušil mě.

„Nenič mi zábavu tím, že se budeš bránit. Jsi slušňačka, co zpívá ve sboru.“

„Slušňačka ze sboru,“ zopakovala jsem. Kde na to přišel? To jsem se právě ocitla strojem času zpátky na střední nebo tak něco? Kde už jsem to slyšela?

Kývl směrem k mé mikině.

Podívala jsem se dolů. Byla to stará mikča ze střední. Vážně, Saylor? Měla jsem na sobě tu nejošklivější šedivou mikinu, kterou jsem vlastnila. A teď mě, prosím, zabijte.

„No, jasně,“ zaskřehotala jsem. „Teda, zpívala jsem ve sboru, ale –“

„Myslel jsem si to.“ Kývl, jako kdyby to chtěl potvrdit. „A víš, jak jsem to poznal?“

„Potřebuju cvičit.“ Změnila jsem téma a ukázala na zkušebnu. Dělilo mě asi deset vteřin od toho, než na něj začnu ječet. I když těžko říct, jestli to bylo strachy nebo kvůli něčemu jinému – kvůli čemu mi srdce tlouklo rychleji a dlaně se mi potily.

Nakráčel – ne, prostě jen nemohl přijít – ke mně, dokud naše obličeje nedělilo jen pár centimetrů. „Sálá z tebe nevinnost. Vsadím se klidně o dvacet babek, že cvičíš denně nejmíň šest hodin, chodíš spát v devět večer a vážně si myslíš, že se v tom velkým, zlým světě prosadíš se specializací na klavír.“ Zkroutil rty do posměšného úšklebku. „Tatínek ti koupil všechno, cos kdy chtěla, včetně růžovýho plyšovýho poníka, kterýho nejspíš furt máš ve svým pokoji. Ceny lemují police v tvý ložnici a naposledy sis dokonce oblíkla hříšnou červenou, když jsi tam byla sama, protože jsi chtěla vědět, jak bude ladit k tvý opálený pokožce. Myslíš si, že kluci jako já jsou chodící problémy, a podle toho, jak mě od sebe chceš odehnat, chceš víc…,“ ztišil hlas do svůdného šepotu a já jsem se přistihla, že se nakláním, abych ho slyšela. „Toužíš dostat víc.“

Netušila jsem, jestli se mám smát nebo brečet nebo mu dát facku na tu jeho krásnou tvář. Myslel to vážně? Jak mi mohl říct to, co mi řekl? Naprosto cizí kluk? Je jasný, že má pěknou osinu v zadku a já jsem byla připravená říct mu, kam si může svoje analýzy mojí osobnosti strčit, ale už bylo pozdě.

I kdybych věděla, jak mě jakýkoliv kontakt s tímhle krásným cizincem navždycky změní – poznamená mě na zbytek života, rozbije mě zevnitř i zvenku, rozbije mě úplně, dokud nebudu jen vzpomínkou na dívku, kterou jsem bývala, tak bych se tak jako tak rozhodla stejně.

Vtipné je, jak lidi vždycky říkají, že chtějí dostat druhou šanci, protože já bych si vybrala to samé. Pořád bych se vydala tou samou cestou. Pokaždé.

Jeho ústa se setkala s mými – horké rty se přitiskly k mým, vytěsnily mi všechny myšlenky z hlavy, dokud jsem nedokázala myslet jen na jeho horké, hladké a vlhké rty a na to, že každičký kousek, kde se mě dotkl, je v jednom plameni.

Přitiskl mě ke zdi a uvěznil mě tak, že mi položil ruce po stranách hlavy. Už jsem se předtím líbala – ale nikdo mě nelíbal tak jako tenhle tajemný cizinec. Netušila jsem, kam dát ruce. Zatlačila jsem ho do hrudníku, což ho podle toho, jak mi strčil jazyk do krku, akorát povzbudilo.

Snažila jsem se ho odstrčit víc. Jeho ruce se mi zabořily do vlasů.

Vypískla jsem, když přesunul ruce na moje ramena – jeho dlaně vypálily díry nejenom do mých obranných valů, ale taky shořely jako papír všechny důvody, proč jsem ho odháněla.

Jeho ústa byla žhavá, jak se ke mně tiskla víc a víc, jeho jazyk dělal věci, o kterých jsem ani netušila, že jsou jich jazyky schopné. Všechno, co jsem cítila, byl on – byla jsem v jednom ohni, když se jeho hruď přitiskla k mé. Dolehla ke mně hlasitá rána.

Krásný cizinec se odtáhl a rozzuřeně se na mě podíval. Pokud jsem se ho předtím bála – tak teď jsem zkameněla hrůzou. Vypadal, jako kdyby mě chtěl zabít – a to jsem si nedělala srandu. Vlastně jsem se ho vážně lekla. No, byla jsem jak vyděšená, tak šokovaná, takže jsem vlastně nevěděla, čemu z toho dát přednost.

Jeho temný pohled okamžitě zmizel, jako kdyby si nasadil halloweenskou masku a na jeho krásné tváři se znovu objevil úsměv. Se smíchem tiše a posměšně vyslovil. „Nemáš zač.“

Asi jsem musela vypadat, že se mu chystám bodnout nůž mezi oči, protože se zasmál a ustoupil na druhou stranu chodby. „Páni, jsi divočejší, než jsem si myslel – a správná odpověď je mimochodem děkuju.“ Trochu se uklonil. Zatraceně, uškrtím ho holýma rukama.

„Mám ti děkovat, žes mě napadl?“ vyprskla jsem. „Chceš, abych ti poděkovala za to, žes mě obtěžoval?“

Mrkl na mě. „Těžko se to dá nazvat obtěžováním, když jsi o to prosila.“

„Prosila?“ zopakovala jsem. „Prosila jsem o sexuální obtěžování?“ Napochodovala jsem si to k němu a bouchla ho do hrudníku. „Pověz mi, to tě rozžhavila slušňačka ze sboru nebo jen fakt, žes z jediného pohledu uhodl, že jsem měla doma růžového poníka?“ Obrátila jsem oči v sloup a udělala krok zpátky. „A navíc ses mýlil.“

„V čem?“ zašeptal a jeho zářivé oči znovu potemněly.

„V tom poníkovi.“ Ohlédla jsem se a narovnala ramena. „Byl fialový a není doma v mém pokoji.“

„Vážně?“ povytáhl obočí.

„No jo.“ Přimhouřila jsem výhružně oči a představovala si, jak ho skopávám ze schodů. „Mám ho u sebe na koleji, ty pitomče.“

S posledním pohledem, který mi vyvolal husí kůži od paty až k hlavě, na mě kývl a proplul chodbou: „Uvidíme se později, Poníku.“

„Jasně, kreténe.“ Křikla jsem za ním. „A děkuju.“

Ztuhl.

Měla jsem přestat mluvit. Normálně bych to udělala. Nikdy jsem nemluvila z cesty nebo jsem nikoho neurážela. Ale zdálo se, že něco v něm ze mě vytahuje moje nejhorší stránky.

„Vždycky jsem chtěla vědět, jaké to je políbit potetovaného špatňáka s mindrákem. Takže si to můžu odškrtnout ze svého seznamu přání.“

Ramena se mi zachvěla. Otočil se a ve tváři měl výraz pobavení. „Být tebou, tak si dávám pozor na to, co říkáš.“

„Nebo uděláš co? Vytáhneš na mě nůž nebo tak něco?“

„Oba moc dobře víme, že bych nemusel použít ani špetku násilí, abych z tebe vytáhl odpověď, kotě.“ Jeho úsměv byl křivý, když si hřbetem ruky otřel pusu. „Ale radši buď opatrná, holčičko. Jsi nebezpečně blízko toho, abych o tebe začal mít zájem, ale já si nehraju na vztahy, já si hraju s holkama. Zavolej mi, pokud ti někdy bude smutno. Jsem si jistej, že v mý přítomnosti ten tvůj poník zrudne tak, až bude červenej jak rajče.“

„T-ty jsi prase!“ vykřikla jsem za ním, když odcházel. Páni. Paráda, Saylor, ještě přidej koktání, aby měl jasno v tom, jak na tebe působí.

„Nemáš zač!“ křikl nazpátek, mávl rukou ve vzduchu a pomalu scházel po schodech.

Roztřesená jsem rychle otevřela dveře do zkušebny a pak je za sebou zabouchla. S povzdechem jsem se dotkla konečky prstů pusy, opřela se zády o zeď a pomalu se po ní svezla na zem. Co. Se. To. Zatraceně. Stalo?

Kapitola pátá

Co mě to do háje posedlo, že jsem na chodbě obtěžoval naprosto nevinnou holku? No dobře, moje vylhaná neposkvrněná minulost se vrátila, aby mě pronásledovala – a bylo to zatraceně otravný. – Gabe H.

Gabe

Rty mě bolely jako čert.

Zatraceně. Fakt mi muselo hrábnout.

Nebyl jsem týpek, co cítí rozpaky, ale teď jsem rozpačitý byl, naprosto jasně, jako když prší skrz duhu na zatracený průvod. No jasně. Protože prší, když je duha. Potřásl jsem hlavou znechucený sám nad sebou tím, že tu metaforu nedokážu v hlavě pořádně zformulovat. Hudba ze mě dokázala vysát všechny emoce – všechen můj hněv, frustraci, smutek i bezmoc. A ona tam byla, jen tam stála a poslouchala.

A ty její oči.

Zatraceně, ty její oči.

Znal jsem tenhle typ očí – byly to oči skutečné hudebnice. Byla ze mě ohromená, omráčená a taky se mě trochu bála. Tohle všechno už jsem předtím viděl. Dokázal jsem proto snadno odhadnout, co se odehrává v jejím malém, nevinném mozku. Probouzel jsem v ní zvědavost, přitahovala ji moje hudba a díkybohu mě nepoznala.

Ale co na tom bylo nejhorší?

Její obličej mi připomínal hafo jiných tváří. Těch, které jsem zklamal, těch, které jsem opustil. Lidí, kteří na mně záviseli, kteří ke mně vzhlíželi, kteří – aniž by měli tušení, že mě tím připravují na sakra dlouhý pád – si mě postavili na ten nejvyšší piedestal, který našli.

V kapse mi zavibroval telefon. Ignoroval jsem ho a svižně pokračoval k motorce.

Kim se na mě dívala stejně, měla ve tváři stejný pohled.

„Proč zrovna teď?“ vyslovil jsem nahlas. „Proč se tohle děje zatraceně zrovna teď?“ Proč. Zrovna. Teď? Vážně jsem měl pocit, že mě Bůh zatratil. Byl jsem sám, uvězněný v jámě plné nicoty, bezbranný jako kachna sedící na vejcích, rochnil jsem se v bezmoci.

A zrovna tuhle chvíli si můj mozek vybral, aby mi připomněl vůni parfému té baristky z dnešního rána.

Žaludek se mi sevřel. Buď mi bude blbě, nebo jsem potřeboval jen na pěkně dlouhou projížďku, abych si nejen vyčistil hlavu, ale i nos od vůně toho parfému. Připadalo mi, jako kdyby ta vůně měla vlastní život. Vířila kolem mé mysli a pohltila každou myšlenku, až už nebyla kolem mě, ale součástí mě samotného. Její chapadla se mi omotávala kolem srdce a jako každý člověk, co v sobě má lítost, jsem cítil, že když ho zmáčknou silněji, tak budu mlátit kolem sebe a pak zdrhnu.

Ta vůně dnes ráno, telefonát od Lisy, dívka ve zkušebně… do prdele. Nejhorší na tom bylo, že slyšela tu písničku. Tu, kterou jsem napsal.

Nejdebilnější načasování na světě – protože mě to okamžitě vytočilo do běla. Jak se mohla vůbec opovážit poslouchat něco tak soukromého?

Neměl jsem v plánu ji políbit, ale byl jsem zatraceně naštvaný a myslel jsem si, že když ji vyděsím, tak buď zdrhne, nebo mi prostě jednu vrazí, protože pak bych aspoň něco cítil, no ne?

Spletl jsem se.

Ona mi ten polibek opětovala.

Jeden špatný pohyb, zatraceně špatný vzhledem k mému celibátu a všemu ostatnímu, jenže ona ke mně tak dokonale pasovala.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zatracený.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.