Přeložila:

RENATA HEITELOVÁ

Whitney G.: Důvodné pochybnosti

Vydání první

Copyright © 2014 by Whitney G.

Published by arrangement with Brower Literary & Management.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2423. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Reasonable Doubt vydaného

v roce 2014

Český překlad © Renata Heitelová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover designed by Najla Qamber of Najla Qamber Designs

Obálka Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1557-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1558-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

WHITNEY G.

Důvodné pochybnosti

Pro moji nejlepší kamarádku Nicole Londonovou.

Bez tebe by moje knihy stály za dvě věci.

Pro fanklub „F. L. Y.“.

Miluju vás víc, než tušíte.

ČÁST PRVNÍ

PROLOG

ANDREW

Město New York není nic víc než zaneřáděná pustina, smetiště, kde smolaři musí zahodit všechny svoje zničené sny a zapomenout na ně. Blýskající se světla, která před lety jasně zářila, ztratila lesk a ten svěží pocit, který kdysi prostupoval vzduchem, ta vůně naděje dávno vyprchala.

Každý člověk, jehož jsem kdysi považoval za přítele, je teď nepřítel a slovo „důvěra“ mi vyrvali ze slovníku. Vinou médií mám pošpiněné jméno i reputaci a poté, co jsem si dnes ráno přečetl titulek v New York Times, jsem se rozhodl, že dnešní noc bude poslední, co tu strávím.

Už se nehodlám potýkat s nočními můrami, ze kterých se náhle probouzím pokrytý studeným potem, a přestože se usilovně snažím předstírat, že mi nevyřízli srdce, pochybuju, že ta trýznivá bolest v hrudi vůbec někdy odezní.

Abych se řádně rozloučil, objednal jsem si nejlepší předkrmy ze všech svých oblíbených restaurací, podíval se na Broadwayi na Smrt obchodního cestujícího a na Brooklynském mostě vykouřil kubánský doutník. Taky jsem si rezervoval apartmá v hotelu Waldorf Astoria, kde se právě teď opírám o postel a zaplétám prsty do ženských vlasů – a taky sténám, zatímco její ústa kloužou po mém péru.

Škádlivě mi jazykem objede žalud a zašeptá: „Líbí se ti to?“ Vzhlédne ke mně.

Neodpovím. Zatlačím jí hlavu dolů a vydechnu, když přitiskne rty ke koulím, chytí penis do rukou a pohybujeme jimi nahoru a dolů.

Za poslední dvě hodiny jsem ji opíchal proti zdi, přinutil ji, aby se ohnula přes křeslo, a přišpendlil jí nohy k matraci, zatímco jsem hodoval na jejím rozkroku.

Bylo to docela uspokojující a zábavné, ale vím, že mi tenhle pocit dlouho nevydrží. Nikdy nevydrží. Za necelý týden si budu muset najít někoho jiného.

Zatímco si mě bere čím dál hlouběji do úst, tvrdě jí trhnu za vlasy a napnu se, když začne pohybovat hlavou nahoru a dolů. Proudí mnou rozkoš, svaly v nohou mi tuhnou. Nutí mě to ji pustit a varovat ji, aby se odtáhla.

Jenže mě ignoruje.

Chytí se mě za kolena a saje rychleji, nechá si penis narážet do hrdla. Dám jí poslední šanci se odtáhnout, její rty mě však stále objímají, a tak nemám jinou možnost než se jí udělat do pusy.

Všechno spolyká.

Do poslední kapky.

Působivé.

Konečně se odtáhne, olízne si rty a klesne na podlahu.

„Dnes jsem to spolykala poprvý,“ oznámí. „Udělala jsem to jenom pro tebe.“

„To jsi nemusela.“ Vstanu a zapnu si kalhoty. „Mohla sis to ušetřit pro někoho jiného.“

„Jasně. No, hm… Chceš objednat večeři? Možná bychom se mohli najíst při sledování HBO a později na to zase vlítnout?“

Zmateně povytáhnu obočí.

Tohle je vždycky ta nejotravnější část, kdy žena, která předem souhlasila s pravidlem „Jedna večeře, jedna noc, žádné opakování“, chce navázat jakési pomyslné pouto. Kdovíproč má pocit, že musí následovat posexový rozhovor, mdlé ujištění, které potvrdí, že to, co se stalo, nebyl „jenom sex“ a že se z nás stanou přátelé.

Jenže to byl „jenom sex“ a já žádné přátele nepotřebuju. Ani teď, ani nikdy jindy.

„Ne, děkuju.“ Přejdu k zrcadlu na opačné straně pokoje. „Musím jít.“

„Ve tři ráno? Teda jestli chceš přeskočit to HBO a místo toho se vrhnout na další kolo, můžu…“

Přestanu poslouchat její otravný hlas a začnu si zapínat košili. Nikdy netrávím noc se ženou, se kterou jsem se seznámil on-line, a ona určitě nebude tou první.

Upravím si kravatu, sklopím pohled a spatřím na komodě otrhanou růžovou peněženku. Zvednu ji, otevřu a přejedu prsty po jméně vytištěném na řidičáku: Sara Tateová.

Přestože znám tuto ženu pouze týden, vždycky chtěla, abych jí říkal „Samantho“. Taky mi tvrdila – několikrát – že pracuje jako zdravotní sestra v Grace Hospital. Podle zaměstnanecké průkazky z Wal-Martu, která se ukrývá za jejím řidičákem, ovšem tipuju, že ani to není pravda.

Ohlédnu se přes rameno, kde se teď rozvaluje na posteli mezi hedvábným povlečením. Její smetanová pokožka je hladká a bez poskvrnky, její rty s Kupidovým obloukem jsou mírně zduřelé a napuchlé.

Zadívá se na mě zelenýma očima, pomalu se posadí a roztáhne nohy ještě víc. „Víš, že tu chceš zůstat. Zůstaň…“

Péro mi začne tvrdnout – rozhodně by hlasovalo pro další kolo – jenže potom, co jsem viděl její skutečné jméno, to nepřipadá v úvahu. Nesnáším být s někým, kdo mi lže, přestože má obrovská ňadra a ústa přímo z nebe.

Hodím jí peněženku do klína. „Řekla jsi mi, že se jmenuješ Samantha.“

„Jo. A co?“

„Jsi Sara.“

„A co má bejt?“ Pokrčí rameny a pobídne mě rukou k sobě. „Nikdy neříkám chlapům, co poznám přes internet, svý pravý jméno.“

„Jenom s nima šukáš v pětihvězdičkovým hotelu?“

„Proč se najednou tak staráš o mý skutečný jméno?“

„Nestarám.“ Pohlédnu na hodinky. „Strávíš noc v tomhle pokoji, nebo ti musím dát peníze na taxi, aby ses dostala domů?“

„Cože?“

„Nebyla snad moje otázka jasná?“

„Páni… Prostě, páni…“ Zavrtí hlavou. „Jak dlouho si myslíš, že tohle ještě budeš schopnej předvádět?“

„Předvádět co?“

„Týden ženskou balit, pak ji ošukat a přesunout se k další? Jak ještě dlouho?“

„Dokud mi bude fungovat péro.“ Obléknu si bundu. „Potřebuješ peníze na taxi, nebo tu zůstaneš? Opustit pokoj musíš do poledne.“

„Víš, že chlapi jako ty, kteří se vyhýbají vztahům, jsou ten typ, co se pak zamilujou nejsilněji?“

„To váš učí ve Wal-Martu?“

„To, že ti někdo v minulosti ublížil, ještě neznamená, že ti ublíží každá další žena.“ Našpulí rty. „Asi proto jsi takovej, jakej jsi. Možná kdybys zkusil skutečně s někým chodit, byl bys mnohem šťastnější. Měl bys pozvat ženu na večeři a naslouchat jí, doprovodit ji ke dveřím a nečekat automaticky pozvání dovnitř a možná nakonec přeskočit celý to ,šukání v hotelu‘.“

Kde mám klíče? Musím odejít. Hned.

„Už to chápu…“ Zdá se, že nezmlkne. „Jednoho krásnýho dne budeš chtít víc než jenom sex a ta osoba, po který budeš toužit, bude někdo, koho bys vůbec nečekal. Někdo, kdo tě přinutí, abys mu podlehl.“

Zpod jejích zmuchlaných šatů vytáhnu klíče a povzdechnu si. „Potřebuješ ty peníze na taxi?“

„Mám tu vlastní auto, ty čuráku.“ Protočí panenky. „To fakt nejsi schopnej si normálně povídat? Zabilo by tě, kdybys se mnou po sexu pár minut mluvil?“

„Nemám s tebou o čem mluvit.“ Položím klíč od pokoje na noční stolek a zamířím ke dveřím. „Moc rád jsem se s tebou setkal, Samantho, Saro. Ať už se k čertu jmenuješ jakkoli. Dobrou noc.“

„Polib mi prdel!“

„Myslím, že už se stalo. Víckrát nechci, díky.“

„Jednoho dne tě to dožene, ty hajzle!“ zakřičí za mnou, když vyjdu do chodby. „Karma je fakt pěkná mrcha!“

„Já vím,“ odpovím. „Ojel jsem ji před dvěma týdny…“

SMLOUVA:

DOHODA MEZI DVĚMA LIDMI, JEŽ VYTVÁŘÍ ZÁVAZEK UDĚLAT, NEBO NEUDĚLAT KONKRÉTNÍ SKUTEK

O šest let později

Durham v Severní Karolíně

ANDREW

Žena, která právě seděla naproti mně, byla zatracená lhářka.

Na sobě měla hnusný šedý svetr a červenou kostkovanou sukni a její vlasy vypadaly, jako by si je obarvila voskovkami. Ani omylem nepřipomínala tu ženu z fotky na internetu – usměvavou blondýnu se středně velkými ňadry, vytetovanými motýly a buclatými růžovými rty.

Než jsem s touto schůzkou souhlasil, výslovně jsem požádal o tři různé důkazní fotografie – na jedné měla držet noviny s co nejnovějším datem, na druhé se měla kousat do rtu a na třetí měla držet cedulku se svým jménem. Když jsem se toho dožadoval, zasmála se a řekla, že jsem „ten nejparanoidnější člověk na světě“, ale udělala to. Nebo jsem si to aspoň myslel. Kromě toho, že bych jí prozradil své skutečné jméno – to jsem přestal dělat už před lety – jsem k ní byl zcela upřímný a očekával jsem od ní totéž.

„No, když jsme teď sami…“ Najednou se usmála a odhalila rovnátka v ústech. „Těší mě, že tě konečně osobně poznávám, Thoreau. Jak ses dnes měl?“

Na tohle jsem neměl čas. „Kdo je ta holka na tvé profilovce?“ zeptal jsem se.

„Cože?“

„Kdo je ta holka na tvé profilové fotce?“

„Ach… No, to nejsem já.“

„Nepovídej.“ Obrátil jsem oči v sloup. „Najala sis modelku? Nebo sis koupila hromadu obrázků z fotobanky a použila Photoshop?“

„To zrovna ne.“ Ztišila hlas. „Jenom mě napadalo, že si se mnou budeš chtít spíš povídat, když použiju tamtu fotku místo své vlastní.“

Znovu jsem ji sjel pohledem a teprve teď si všiml podivného vytetovaného jednorožce na kloubech na rukou a citátu „Láska je slepá“ udělaného inkoustem na zápěstí.

„Cos čekala, že se stane, až se sejdeme?“ Nad touhle volovinou mi zůstával rozum stát. „Pomyslela jsi na to, co se stane, až ten den nadejde? Až si uvědomím, že nejsi ta, kdo jsi říkala?“

„Vlastně jsem čekala, že taky používáš falešnou fotku,“ odpověděla. „Netušila jsem, že budeš opravdu vypadat jako ty, víš? Tohle je poprvé, kdy chlap v seznamce Date-Match říkal pravdu. Myslím, že je to znamení.“

„Není.“ Zavrtěl jsem hlavou. „A ta modelka? Jak jsi někoho přiměla, aby udělal ty fotky?“

„Není modelka. Je moje spolubydlící.“ Vykulila oči, když jsem vstal. „Počkej minutku! Všechno, co jsem ti povídala po telefonu, byla úplná pravda. Skutečně se zajímám o politiku, miluju studium zákonů a udržuju si přehled o vysoce sledovaných případech.“

„Na kterou právnickou fakultu jsi chodila?“

„Právnickou fakultu?“ Povytáhla obočí. „Ne, nemyslela jsem tím právnickou fakultu. Chtěla jsem tím říct, že sleduju každý díl seriálu Zákon a pořádek a četla jsem všechny knihy od Johna Grishama.“

Povzdychl jsem si, vytáhl z peněženky několik bankovek a položil je na stůl. Už jsem s ní promarnil dost času.

„Sbohem, Charlotte.“ Odešel jsem a nevšímal si jejích omluv.

Sotva mi obsluha parkoviště přistavila auto, nasedl jsem dovnitř a odfrčel pryč.

Tohle začíná být směšné.

Tento měsíc se mi to stalo už pošesté. Nerozuměl jsem tomu, proč někdo ochotně lže, když ví, že je možné, že se nakonec setkáme. Nedává to vůbec smysl, k čertu.

Celý otrávený jsem si v obchodě naproti koupil láhev skotské a v duchu si poznamenal, že si musím tuhle nejnovější lhářku zablokovat. Začínal jsem mít pocit, že mi v Durhamu docházejí možnosti, s kým se vyspat. Taky jsem měl dojem, že se budu muset přestěhovat do jiného města a začít nanovo. Po letech se mi vrátilo, že se budím pokrytý studeným potem, a věděl jsem, že jako další se vrátí noční můry.

Jakmile jsem vstoupil do bytu, nalil jsem si tři panáky a hodil je do sebe. Potom jsem si nalil tři další.

Listoval jsem v telefonu a kontroloval dnešní e-maily – doporučené klienty, další žádosti o hovor z Date-Match a zprávu od sexy blondýny, se kterou bych se měl sejít v sobotu.

V předmětu stálo: Upřímnost je klíč, je to tak?

Hodil jsem do sebe dalšího panáka, než jsem zprávu otevřel, a doufal jsem, že to bude pozvání na dnešní večer místo sobotního.

Nebylo. Poslala mi zatracenou esej.

Ahoj, Thoreau. Vím, že se máme sejít tuto sobotu, a věř mi, moooc jsem se na to těšila, ovšem potřebuju vědět, že se o mě zajímáš kvůli mně, a ne kvůli tomu, jak vypadám. Poznala jsem tu už spoustu divných chlapů, protože se jim jen líbila moje fotka, a když jsme se setkali, šlo jim pouze o sex. Můžu tě ujistit, že jsem, kdo říkám, ale stojím o něco víc naplňujícího než nezávazný sex. Nemusíme mít klasický vztah ani vášnivou milostnou aférku, mohli bychom se však nejdřív skamarádit, chápeš? Těším se na naše setkání, dej mi proto vědět, jestli máš o mě stále zájem.

Liz

Okamžitě jsem klikl na svůj profil a otevřel okénko „Co hledám“, abych se ujistil, že tam pořád stojí: „Nezávazný sex. Nic víc, nic míň.“

Ta věta tam není na ozdobu, úmyslně jsem ji tučně zvýraznil.

Vrátil jsem se ke zprávě od Liz a odpověděl.

PŘEDMĚT: Re: Upřímnost je klíč, je to tak?

Už o setkání s tebou nemám zájem. Hodně štěstí v nalezení toho, co hledáš.

Thoreau

Odpověď dorazila vzápětí.

PŘEDMĚT: Re: Re: Upřímnost je klíč, je to tak?

To myslíš vážně? Nestojíš o přátelství? Nemůžeme být „jenom kamarádi“?

Liz

PŘEDMĚT: Re: Re: Re: Upřímnost je klíč, je to tak?

Ne, k čertu.

Thoreau

Odhlásil jsem se a zablokoval si její adresu.

Obrátil jsem do sebe dalšího panáka a procházel zbývající e-maily. Okamžitě jsem otevřel ten, jenž mi přišel od jediné osoby, kterou v tomto městě považuju za kamarádku. Od Alyssy.

PŘEDMĚT: Pták na suchu

Píšu ti, protože mě právě napadlo, že asi trpíš velkými bolestmi… Už docela dlouho jsme nemluvili o tom, že by sis vrznul, a to mi dělá starosti. Obrovské. Jako že jsem OPLAKÁVALA tvůj nedostatek sexu. Moc mě mrzí, že ti tolik žen poslalo podvodné fotky a tobě jejich vinou zmodraly koule. Připojuju odkazy na ta nejlepší pleťová mléka. Myslím, že bys do nich měl v příštích týdnech investovat.

Modlím se za tvého ptáka.

Alyssa

Usmál jsem se a odepsal.

PŘEDMĚT: Re: Pták na suchu

Děkuju, že ti na mém ptákovi tak záleží. Ovšem vzhledem k tomu, že jsme NIKDY nemluvili o tom, že by sis vrzla ty, myslím, že pavučiny v rozkroku jsou mnohem závažnější neduh. Ano, je pravda, že mi mnoho žen poslalo fotky, ale je docela smutné, že tys mi nikdy žádnou neposlala, nemyslíš? Moc rád ti pošlu svou a případně ti pomůžu vyléčit tvůj politováníhodný a nešťastný neduh.

Díky, že ses mi svěřila, že se modlíš za mého ptáka.

Dal bych přednost tomu, kdybys mi ho kouřila.

Thoreau

A prostě jen tak se můj večer desetkrát zlepšil. Přestože jsem se s Alyssou nikdy osobně nesetkal a naše rozhovory probíhaly pouze po telefonu, přes e-maily nebo textovky, vypěstoval jsem si k ní silné pouto.

Seznámili jsme se přes anonymní a exkluzivní sociální síť Právní pokec. Nenajdete tam žádné profilové fotky ani aktuality, jenom stránku na posílání zpráv. Je tam i okénko na profil, kam můžete napsat informace o sobě (pouze křestní jméno, věk, počet let praxe, vysoká nebo nízká prestiž), a logo, které odhaluje, jakého jste pohlaví.

U každého uživatele je „zaručeno“, že je právník, který byl osobně pozván skrz e-mail. Podle tvůrců sítě provedli u každého aktivního právníka ve státě Severní Karolína odkaz na licenční záznamy, aby zajistili jedinečný systém podpory.

Upřímně si myslím, že ta síť stojí za dvě věci, a kdyby nebylo toho, že jsem ojel pár ženských, které jsem tam poznal, po prvním měsíci bych svůj účet zrušil.

Nicméně když jsem uviděl novou zprávu „Potřebuju poradit“ od „Alyssy“, nemohl jsem odolat pokusu zopakovat si předchozí výsledky. Nejdřív jsem si pročetl její profil – dvacet sedm let, rok po dokončení právnické fakulty, milovnice knih – a rozhodl jsem se do toho jít.

Mým záměrem bylo zodpovědět její právní otázky, pomalu stočit konverzaci k osobnějším záležitostem a pak ji požádat, aby se přihlásila na seznamku Date-Match, abych viděl, jak vypadá. Jenže Alyssa není jako jiné ženy.

Neustále mi posílala zprávy a vždycky udržovala rozhovor v profesionální rovině. Jelikož je tak mladá a nezkušená právnička, žádala o rady na nejjednodušší témata: úprava soudního případu, podání žaloby, předvedení důkazů. Když jsme si psali popáté, už mě ta tříhodinová informační lekce o hloupostech unavovala a požádal jsem ji o telefonní číslo.

Odmítla mi ho dát.

Proč ne? napsal jsem.

Protože je to proti pravidlům.

Nikdy jsem nepoznal právníka, který by aspoň jedno neporušil.

Pak nejsi moc dobrý právník. Najdu si na chatování někoho jiného. Díky.

Ten případ zítra prohraješ, odepsal jsem dřív, než ukončila náš spor. Nemáš tušení, co děláš.

Opravdu tě tak naštvalo, že jsem ti nedala telefonní číslo. Kolik ti je, pět?

Třicet dva a tvoje číslo je mi ukradené. Žádal jsem o něj jenom proto, abych ti mohl zavolat a říct ti, že ten soudní případ, cos mi poslala, je plný překlepů a závěrečné prohlášení zní, jako by ho napsal student prvního ročníku práv. Je tam moc chyb na to, abych tu seděl a všechny je vypisoval.

Ten dokument není tak zlý.

Ale není ani dobrý. Než jsem se mohl z chatu odhlásit, na obrazovce se objevilo její telefonní číslo a pod ním krátký odstavec: Jestli mi zavoláš, abys mi pomohl, fajn. Jestli chceš ale využít moje číslo na to, abys mě ukecával, ať se přihlásím na seznamku, tak na to zapomeň. Přihlásila jsem se na tuhle síť kvůli podpoře v kariéře, nic víc.

Hleděl jsem na její zprávu dlouze a bez mrknutí – uvažoval jsem, jestli jí mám pomoct, aniž bych měl šanci získat něco na oplátku, ale nakonec mě něco přimělo jí zavolat. Prošel jsem s ní všechny chyby, které udělala, a trval na tom, aby přepsala několik vět, a dokonce její dokument přeformátoval.

Právě když jsem se chtěl rozloučit a zavěsit, přihodila se ta nejpodivnější věc. Zeptala se: „Jak ses dneska měl?“

„To v tvém dokumentu nestojí,“ poznamenal jsem. „Chtěla jsi se mnou mluvit jenom o právních věcech, vzpomínáš?“

„Nemůžu si to rozmyslet?“

„Ne. Zavěs.“ Čekal jsem, až uslyším pípnutí, ovšem z opačného konce linky zněl jenom smích. Kdyby to nebyl tak chraplavý a sexy zvuk, zavěsil bych sám, jenže jsem ten telefon nedokázal odložit.

„Omlouvám se,“ pronesla se smíchem. „Nechtěla jsem tě urazit.“

„Neurazilas. Zavěs.“

„Já nechci.“ Konečně se přestala smát. „Omlouvám se za tu nepřátelskou zprávu, co jsem ti napsala. Ve skutečnosti jsi jediný chlap tady, který mi odpovídá na všechny otázky. Máš teď moc práce? Můžeš mluvit?“

„O čem?“

„O sobě, o svém životě. Každý den ti pokládám samé nudné právní otázky a byl jsi velice trpělivý… Takže je jenom fér, když si tentokrát promluvíme o něčem méně nudném, jestli z nás mají být přátelé, ne?“

Přátelé?

S odpovědí jsem váhal – zejména proto, že se to „méně nudné“ téma zřejmě nemělo týkat sexu a že vyslovila slovo „přátelé“ tak snadno. Jelikož jsem však byl uprostřed dalšího večera bez sexu, začal jsem si s ní normálně povídat. Až do pěti ráno jsme spolu probírali ty nejběžnější záležitosti – své každodenní životy, oblíbené knihy a její sen o tom, že se stane profesionální baletkou.

O několik dní později jsme spolu mluvili zase a po měsíci jsem si s ní povídal už každý druhý den.

Hodil jsem do sebe dalšího panáka, stiskl v telefonu volání a čekal, až uslyším její jemný hlas.

Nebrala to. Uvažoval jsem, že bych jí poslal zprávu, pak jsem si ale uvědomil, že je středa, devět hodin večer a že si dnes nebudeme moct promluvit vůbec.

Trénink. Ve středu večer vždycky chodí na baletní trénink.

„Pane Hamiltone?“ Druhý den ráno vstoupila do mé kanceláře sekretářka.

„Ano, Jessiko?“

„Pan Greenwood a pan Bach by chtěli vědět, jestli se dnes zúčastníte dalšího kola pohovorů se stážisty.“

„Nezúčastním.“

„Dobrá…“ Sklopila zrak a poznačila si něco do zápisníku. „Podíval jste se aspoň na ty životopisy? Musejí to dnes zúžit na patnáct uchazečů.“

Povzdychl jsem si a vytáhl hromádku životopisů, které mi dala minulý týden. Pročetl jsem je všechny a udělal si u nich poznámky, většinou „Ne“ nebo „Rozhodně ne“ a „Tohle se mi nechce číst“. Všichni ostatní uchazeči byli z Dukeovy univerzity, a pokud vím, jsme jediná firma ve městě, která přijímá uchazeče z právnických i přípravných právnických fakult na placené stáže.

„Nikdo z těch uchazečů mě nezaujal.“ Posunul jsem papíry po stole. „Jsou to všichni zájemci, kteří se účastní výběrového řízení?“

„Ne, pane.“ Přišla blíž a položila přede mě na stůl ještě větší hromadu. „Tohle jsou všichni. Potřebujete ode mě teď ráno ještě něco dalšího?“

„Kromě čerstvé kávy?“ Ukázal jsem na prázdný hrnek na okraji stolu. Nesnáším, že jí musím vždycky připomínat, aby mi ji přinesla. Ráno bez kávy nedokážu pracovat.

„Omlouvám se. Hned vám ji přinesu.“

Zapnul jsem počítač, projel e-maily a roztřídil je podle důležitosti. Samozřejmě Alyssin nejnovější e-mail se ocitl přímo nahoře.

PŘEDMĚT: Vzpamatuj se

Děkuju za ten dětinský obrázek bílého prachu, cos měl dnes ráno před bytem. Opravdu to oceňuju, ale můžu tě ujistit, že takhle moje vagina uvnitř nevypadá.

Ne že by ti do toho něco bylo, ale já si nepotřebuju každý druhý den vrznout, abych uspokojila své potřeby. O ty se VELICE dobře stará CELÁ ŘADA pomůcek.

Alyssa

PŘEDMĚT: Re: Vzpamatuj se

Poslal jsem ti dvě fotky. Jednu s bílým prachem a na druhé bylo vyschlé jezero s umírajícími živočichy. Je ta druhá fotka přesnější?

Jediná pomůcka, kterou mezi nohama potřebuješ, je můj jazyk. Je ti k dispozici, kdykoli budeš chtít, a umí CELOU ŘADU věcí.

Thoreau

„Tady to je, pane Hamiltone.“ Jessica mi najednou položila na stůl kávu. „Můžu se vás na něco zeptat?“

„Ne, nemůžete.“

„To jsem si myslela,“ poznamenala, ztišila hlas a zadívala se mi do očí. „Vím, že je to trochu neprofesionální, ale potřebuju doprovod na ten galavečer, co se koná příští měsíc.“

„Tak si na ten galavečer najděte doprovod.“

„Myslela jsem to jako otázku, jestli byste mi nedělal doprovod…“

Zamrkal jsem. Musel jsem najít způsob, jak říct velice opatrně „K čertu ne“.

Jessica je čerstvá absolventka vysoké školy – pro mě až moc mladá. Pracuje tady, protože tuhle firmu založil její děda, a hledá mnohem víc, než bych jí byl kdy ochoten dát. O obědové přestávce jsem ji několikrát zaslechl říkat, jak se chce vdát, než jí bude pětadvacet. Také chce být matkou v domácnosti se šesti dětmi a žít v domě na předměstí.

Jinými slovy zcela přišla o rozum.

„Tak co říkáte?“ Usmála se.

Snažil jsem se neobrátit oči v sloup. „Jessiko…“

„Ano?“ V očích měla kopu naděje.

„Hele, zlato. Nejenom že by pro nás dva bylo vysoce nevhodné, kdybychom spolu navázali jakýkoli vztah kromě pracovního, navíc nejsem muž, jakého hledáte. Vůbec. Věřte mi.“

„Ani na jednu noc?“

„Slova ,na jednu noc‘ se v mém slovníku pojí s určitým očekáváním, která byste pravděpodobně nesplnila. Takže ne. A pusťte se do nějaké práce.“

„Je spojení ,na jednu noc‘ kódem pro sex?“

„Proč jste ještě v mé kanceláři?“

„Nikomu bych neřekla, kdybychom se spolu vyspali,“ zašeptala. „Vlastně o tom sním od našeho prvního setkání. A vzhledem k tomu, že vám nikdy nevolá žádná přítelkyně, předpokládám, že nejste zadaný.“

„Nejsem.“

„Jednou jsem vás vyrušila, když jste byl na toaletách… Měří dobrých dvacet centimetrů, myslím.“

Cože, sakra?

Ještě pět vteřin a začal bych její slova nahrávat na mobil a poslal to jejímu dědovi.

„Umím opravdu skvělý orál,“ pokračovala. „Dělám to už od střední. Všichni kluci, kterým jsem kouřila, říkali, že mám úžasnou pusu.“ Kousla se do rtu.

„Mám snad na podlaze rozlité lepidlo? Proto tady pořád stojíte?“

„Kdybyste mě doprovodil na ten galavečer a nakonec jsme si spolu dobře užili, byl byste první chlap, kterému bych dala všechno,“ vyhrkla a zrudla. „Jsem pořád panna, tam dole.“

„Pak rozhodně nejsem muž pro vás.“ Protočil jsem panenky. „Teď odejděte, než zavolám panu Greenwoodovi a povím mu, že mi jeho drahá vnučka nabízí, že mi při ranní kávě vykouří péro.“

Šokovalo ji to a s hořícími tvářemi pospíchala ke dveřím. Potom se ohlédla a mrkla na mě – mrkla, k čertu, než vyšla z kanceláře.

Okamžitě jsem si do diáře zapsal: Najít si novou sekretářku – starší, vdanou…

Než jsem mohl dokončit třídění došlé pošty, zazvonil mi mobil. Volala Alyssa.

„Mám práci,“ oznámil jsem.

„Tak proč jsi to zvedl?“

„Protože zvlhneš, kdykoli slyšíš můj hlas.“

„Fakt vtipné.“ Zasmála se. „Jak se po ránu máš?“

„Jako obvykle. Moje sekretářka mi už potřetí tento měsíc dělala návrhy.“

„Poslala ti s čokoládou další kartičku ,My dva patříme k sobě‘?“

„Ne, nabídla mi, že mi vykouří péro.“

„Cože?“ Zalapala po dechu. „To si děláš legraci!“

„Bohužel ne. A potom mi oznámila, že mi je ochotná darovat své panenství. Snad nemusím říkat, že si brzy podám inzerát, že hledám sekretářku. Nechce někdo z tvé kanceláře pracovat pro lepší firmu? Nabídnu dvojnásobnou mzdu.“

„Jak můžeš vědět, jestli moje firma není lepší než ta tvoje?“

„Protože mi pořád voláš a chceš poradit – navíc s jednoduchými případy. Kdyby byla tvoje firma lepší, nemusela by ses ptát.“

„To je fuk,“ zasténala. „Už ti fachčí ta dostaveníčka?“

„Fachčí?“ Někdy jsem těm jejím jižanským výrazům vůbec nerozuměl. „Co to sakra znamená?“

„Ach, bože…,“ povzdechla si. „Znamená to, že jsi mě neinformoval o včerejším rande, takže tipuju, že to bylo fiasko, a z toho vyplývá, že jsi s nikým nespal už víc než měsíc. To musí být tvůj rekord.“

„To je.“

„Chceš radu?“

„Ne, pokud nechceš přijít do mé kanceláře a říct mi ji osobně.“ Usmál jsem se.

„Ne, díky. Když mluvíme o radách, v pátek večer budu potřebovat tvou pomoc.“

„S čím?“

„Právě jsem získala pěkně velký případ. Ještě jsem neprošla všechny dokumenty, ale už teď vím, že jsem si ukousla velké sousto.“

Opřel jsem se do křesla. „Jestli je to pro tebe tak velké sousto, mohla bys dnes večer přinést ty dokumenty ke mně do bytu. Rád ti je pomůžu projít. Kategorizace vždy byla mou specialitou.“

„Cha! Hezký pokus, ale nemyslím si.“ Dál mluvila o případu, poslouchal jsem ji však jen na půl ucha. Pořád mi připadalo divné, že se se mnou nechce setkat osobně, že tu myšlenku zamítla, kdykoli jsem to navrhl.

„Navíc…,“ vykládala dál, „pravděpodobně budu muset tyhle změny víc prozkoumat. Nejsem si jistá, jestli –“

„Pověz mi pravdu, proč se nemůžeme setkat,“ přerušil jsem ji.

„Cože?“

„Známe se už šest měsíců. Proč se nechceš sejít?“

Mlčela.

„Musím tu otázku zopakovat?“ Vstal jsem, došel ke dveřím a zamkl je. „Nerozuměla jsi mi?“

„Je to proti pravidlům Právního pokecu…“

„Kašli na Právní pokec.“ Obrátil jsem oči v sloup. „Proti pravidlům je už to, že máme telefonní číslo toho druhého, že se chováme jako zatracení puberťáci a v noci se po telefonu přivedeme navzájem k vrcholu, na to sis ale nikdy nestěžovala.“

„Nikdy jsi mě nepřivedl k vrcholu…“

„Nelži mi.“

„Nepřivedl.“

„Takže minulý týden, když jsem ti řekl, že chci, abys mi seděla na ústech, ať tě můžu vylízat a ať se mi uděláš na rtech, to jsi jen předstírala, že ztěžka dýcháš?“

Prudce se nadechla. „Ne, ale…“

„Jak jsem si myslel. Proč se nemůžeme sejít osobně?“

„Protože se tím zničí naše přátelství a dobře to víš.“

„Nevím.“

„Povídal jsi mi, že nikdy nespíš s nikým dvakrát a že potom, co se s ženou vyspíš, s ní skončíš.“

„Jenže jsem nikdy dřív nešukal s žádnou ze svých kamarádek.“

„Protože jinou než mě nemáš.“

„Toho jsem si vědom, ale…,“ zarazil jsem se. Na to jsem neměl co říct.

Na lince se protahovalo ticho a já jsem se pokoušel vymyslet jiný argument.

Promluvila první. „Opravdu nechci zničit naše přátelství kvůli jedné nesmyslné šoustačce.“

„Můžu ti zaručit, že by nebyla jenom jedna.“

Přes telefon ke mně zavál její lehký smích. Povzdychl jsem si a pokusil si představit, jak vypadá. Nevím jistě proč, ale posledních pár týdnů toužím poznat její smích tváří v tvář.

„Víš,“ pokračovala, „na prestižního právníka máš pěkně nevymáchanou pusu.“

„Byla bys překvapená, jak mnohem chlípnější může být.“

„Chlípnější, než co jsem zatím zažila?“

„Mnohem chlípnější.“ Od začátku našeho přátelství jsem přešlapoval na místě – pořád jsem doufal, že se jednoho dne setkáme, jenže teď, když k tomu asi nedojde, už nemá cenu držet se zpátky. „Myslím, že si s tebou dnes večer promluvím.“

„Ne, pokud si mezitím domluvíš jiné rande. A vím, že to budeš zkoušet.“

„Jasně že to budu zkoušet.“ Zasmál jsem se. „Je Alyssa tvé skutečné jméno?“

„Ano, ale vím jistě, že tvoje pravé jméno není Thoreau. Co kdybys mi ho konečně řekl?“

„Povím ti ho, až konečně přijdeš k rozumu a dovolíš mi, abych tě viděl.“

„Ty to prostě nepustíš z hlavy, co?“ Zase se zasmála. „Co když pravý důvod, proč se nechci sejít, je ten, že jsem ošklivá?“

„Mám silný pocit, že nejsi.“

„Ale kdybych byla?“

„Opíchal bych tě potmě.“

„Dávám přednost tomu, když je rozsvíceno.“

„Tak bych tě přinutil, aby sis dala na hlavu papírový pytel.“

„Cože?“ Začala se hihňat. „Ty jsi neskutečný! Uff. U dveří mám klienta. Musím jít. Můžu ti zavolat později?“

„Samozřejmě.“ S úsměvem jsem zavěsil. Pak mi to docvaklo.

Sakra. Vždycky najde způsob, jak odvést téma jinam.

KŘIVÁ PŘÍSAHA:

ÚMYSLNÉ PODÁNÍ KŘIVÉHO SVĚDECTVÍ POD PŘÍSAHOU

ALYSSA

(Nuže, moje pravé jméno je AUBREY.)

Lži tě nakonec vždycky doženou. Proč to lidi nepochopí? stálo dnes ráno v Thoreauově esemesce.

Nemyslíš, že některé lži jsou ospravedlnitelné? odepsala jsem.

Ne, nikdy.

Zaváhala jsem. Takže jsi mi nikdy nelhal?

Proč bych ti lhal?

Protože se sotva známe…

Jenom proto, že se ode mě držíš dál. Přišla mi od něj další zpráva, než jsem mohla odpovědět. Chtěla bys vědět mé skutečné jméno a kde pracuju?

Dávám přednost anonymitě.

No samozřejmě, že dáváš. Nikdy jsem ti nelhal. Z nějakého podivného důvodu ti důvěřuju.

Z podivného důvodu?

Z velice podivného. Promluvíme si později.

Odhodila jsem mobil do kabelky, povzdychla si a polil mě povědomý pocit viny. Nikdy jsem neměla v úmyslu v rozhovorech s ním pokračovat, stát se jeho kamarádkou i mimo Právní pokec, jenže teď jsem v tom až po uši a nechci ho nechat jít.

Když jsem před několika měsíci zahlédla na matčině stole pozvánku do této exkluzivní sociální sítě, přísahala jsem, že ji budu využívat, jenom když se budu potřebovat zeptat na něco, co souvisí s mým bakalářským studiem práva. Použila jsem její přístupový kód, abych se zaregistrovala, sestavila si falešný profil a ujistila se, že všechny moje otázky znějí tak, aby nikdo nepoznal, že jsou to domácí úkoly.

Naneštěstí pro mě se bakalářské studium na Dukeově univerzitě nepodobá žádnému jinému studijnímu programu v zemi. Skládá se z vyučovacích hodin, kterých se musíme osobně účastnit, odborného vedení jeden na jednoho od aktivních právníků a je povinností každého studenta najít si na poslední čtyři semestry stáž. A k tomu všemu od nás očekávají, že budeme pročítat a interpretovat právní případy, jako bychom už byli hotoví právníci.

Kdybych věděla, že požádat Thoreaua o radu kvůli tolika domácím úkolům povede ke skutečnému přátelství, možná bych s ním přestala mluvit dřív. Jenže podobně jako jsem já jeho jediná kamarádka, i on je můj jediný kamarád.

Kdykoli si povídáme, je otevřený a upřímný. Kéž bych taková mohla být taky – zejména proto, že pořád opakuje, že „nenávidí lháře“, kdykoli ho oklame žena, s níž měl schůzku.

K čertu.

Uhladila jsem si baletní sukýnku z tylu a několikrát se zhluboka nadechla. O svém přátelství s Thoreauem můžu přemýšlet později, teď se musím soustředit.

Dnes se konal konkurz na Labutí jezero a měla jsem nervy nadranc. V noci jsem se moc nevyspala, vynechala jsem snídani a dorazila do divadla o pět hodin dřív.

„Prosím, dámy a pánové, vykliďte pódium!“ zakřičel zezdola režisér. „Oficiální konkurz začne za třicet minut! Prosím, vykliďte pódium a odejděte do zákulisí.“

Než jsem zamířila dozadu, pohlédla jsem do hlediště. Většinu obličejů jsem znala. Byli to moji spolužáci, instruktoři a několik režisérů z baletní společnosti, kde jsem pracovala minulé léto, avšak ty tváře, které jsem potřebovala vidět, tam nebyly.

Nikdy tam nebyly.

Raněná jsem si našla kout v šatně a zavolala matce.

„Ahoj,“ odpověděla po prvním zazvonění.

„Proč tu nejsi?“

„Proč nejsem kde, Aubrey? O čem to mluvíš?“ Popuzeně vydechla.

„Na veřejném konkurzu na Labutí jezero. Slíbila jsi mi, že s tátou přijdete.“

„Zlato, volá Aubrey!“ zavolala na tátu v pozadí. „Tvůj recitál je dnes?“

„Na recitálu jsem nebyla od třinácti let.“ Zatnula jsem zuby. „Tohle je konkurz, takový konkurz, jaký člověk zažije jednou za život, a měli jste tady být.“

„Myslím, že mi o tom sekretářka dnes ráno zapomněla říct,“ odpověděla. „Už jsi získala stáž ve svém oboru?“

„Studuju dva obory.“

„Myslím právo, Aubrey.“

„Ne.“ Povzdychla jsem si.

„A proč ne? Myslíš si, že ti prostě spadne z nebe do klína? Ano?“

„Včera jsem měla pohovor u Blaina a partnerů,“ řekla jsem a měla pocit, že je mé srdce každou vteřinou těžší, „a další mám příští týden u Greenwooda, Bacha a Hamiltona. A také se ucházím o svou životní roli, kdybys měla chuť pět vteřin předstírat, že ti to není u prdele?“

„Co prosím, mladá dámo?“

„Nejsi tady.“ Do očí mi vstoupily slzy. „Nejsi tady… Víš vůbec, jak obrovská tahle produkce bude?“

„Zaplatí ti za to? Bude ji hrát Newyorská baletní společnost?“

„O to tu nejde. Mnohokrát jsem ti říkala, jak je pro mě tenhle konkurz důležitý. Volala jsem ti a včera večer ti to připomněla. Bylo by opravdu milé, kdyby se tu moji rodiče pro změnu ukázali a věřili ve mě.“

„Aubrey…“ Povzdechla si. „Já v tebe věřím. Vždycky jsem věřila, ale právě teď jsem uprostřed důležitého slyšení a ty to víš, protože se o tom píše ve všech novinách. Také víš, že stát se profesionální baletkou není volba stabilní kariéry, a i když bych moc ráda odešla od svého velmi dobře platícího klienta, abych se dívala, jak po pódiu chodíš po špičkách –“

„Nazývá se to tanec en pointe.“

„To je totéž,“ odtušila. „Kromě toho je to jenom konkurz. Jsem si jistá, že tvůj otec a já nejsme jediní rodiče, kteří dnes nemohli přijít. Až dokončíš bakalářské studium a půjdeš na magistra na práva, uvědomíš si, co balet skutečně je – koníček. A budeš ráda, že jsme tě přiměli, abys studovala dva obory.“

„Balet je můj sen, mami.“

„Je to fáze, a pokud vím, už máš ten nejlepší věk, kdy se stát profesionálkou, za sebou. Vzpomínáš, jak jsi toho v šestnácti najednou nechala? Necháš toho zase a to bude nejlepší. Upřímně řečeno –“

Zavěsila jsem.

Nechtěla jsem poslouchat její další řeč zabíjející můj sen a naštvalo mě, že nazvala balet „fází“, když ho tančím už od šesti let. Když ona a táta nalili spoustu dolarů do soukromých lekcí, kostýmů a soutěží.

V šestnácti jsem si zlomila chodidlo, což byl jediný důvod, proč jsem toho nechala a proč jsem se nemohla ucházet o místo v taneční škole. Drobný zájem o práva jsem začala projevovat jenom proto, že jsem během rehabilitace nemohla dělat nic moc jiného než číst.

Mé srdce vždycky patřilo baletním špičkám a to se nikdy nezmění.

„Aubrey Everhartová?“ zvolal najednou mé jméno muž ze dveří divadla. „Jste to vy?“

„Ano.“

„Půjdete na pódium jako další. Máte asi pět minut.“

„Hned tam budu…“ Strčila jsem svoji tašku do šatní skříňky. Než jsem ji mohla zavřít, zazvonil mi mobil.

Věděla jsem, že mi matka volá, aby se polovičatě omluvila, proto jsem se snažila nevřískat. „Prosím, ušetři mě svých omluv,“ prohlásila jsem hned, když jsem telefon zvedla. „Už pro mě nic neznamenají.“

„Volám ti, abych ti popřál hodně štěstí,“ promluvil hluboký hlas.

„Dvě minuty!“ Jevištní technik se na mě zamračil a mávl na mě, ať jdu na pódium.

„Thoreau?“ Otočila jsem se k technikovi zády. „Proč mi přeješ hodně štěstí?“

„Před pár týdny ses zmínila, že máš nějaký konkurz. Je to dneska, ne?“

„Ano, děkuju…“

„Právě teď to moc nezní, že jsi ze svého snu nadšená.“

„Jak bych mohla, když v to nevěří ani mí rodiče?“

„Je ti dvacet sedm.“ Zasmál se. „Na rodiče se vykašli.“

Provinile jsem se uchechtla. „Kéž by to bylo tak snadné…“

„Ale to skutečně je. Vyděláváš si vlastní peníze a navzdory tomu, že o právu víš vlastně houby, připadáš mi jako docela obstojná právnička. Vybodni se na ně.“

„Budu na to myslet,“ odpověděla jsem a pokusila se odvést téma jinam. „Překvapuje mě, že sis vzpomněl, že se můj konkurz koná dneska.“

„Nevzpomněl.“ Zavěsil. Věděla jsem, že se teď usmívá.

„Patnáct vteřin, slečno Everhartová!“ Technik mě popadl za paži a v podstatě mě na pódium odvlekl.

Usmála jsem se na porotce, postavila se do páté pozice s rukama nad hlavou a čekala, až uslyším první tón Čajkovského skladby.

Zaslechla jsem šustění papírů, pár zakašlání v obecenstvu a pak začala hudba hrát.

Měla jsem předvést arabesku, piruetu a potom udělat sestavu, kterou jsem si poslední měsíc a půl ve výuce nacvičovala. Jenže jsem se na to necítila, a protože tohle byla jedna z mých posledních příležitostí udělat dojem, rozhodla jsem se tančit podle svého.

Zavřela jsem oči a předváděla piruetu za piruetou a jednu otočku fouetté za druhou. Dokonce jsem ani netančila do rytmu hudbu a poznala jsem, že je klavírista zmatený a snaží se se mnou držet krok.

Předvedla jsem každý skok, který umím, pokaždé dokonale dopadla, a když to klavírista vzdal a zahrál poslední tón, vrátila jsem se do páté pozice – s úsměvem.

Nikdo netleskal, nepovzbuzoval, nic. Snažila jsem se číst výrazy porotců, jestli jsem na ně udělala aspoň mírný dojem, jenže se tvářili nevzrušeně.

„To bude vše, slečno Everhartová,“ pronesl jeden z nich. „Mohla by jít na pódium slečna Leighton Reynoldsová, prosím?“

Zamumlala jsem: „Děkuju,“ než jsem sešla z pódia a vyběhla ven z divadla. Nezdržovala jsem se tím, že bych sledovala zbytek konkurzu.

Odpoledne jsem se procházela po kampusu a snažila se nebrečet. Když jsem si byla jistá, že se nerozpláču, poslala jsem e-mail Thoreauovi. To jediné mi zbývalo, abych se možná začala cítit líp.

PŘEDMĚT: Tak mě napadá…

„Jedna večeře, jedna noc, žádné opakování.“ Vybereš levnou, nebo drahou restauraci? Platíš za večeři a hotelový pokoj? Nebo přiměješ tu ženu, aby se o náklady podělila?

Alyssa

PŘEDMĚT: Re: Tak mě napadá…

Drahá večeře. Apartmá v pětihvězdičkovém hotelu. Platím za všechno.

Chceš, abych pro nás udělal pár rezervací, ať ti to můžu ukázat?

Thoreau

PŘEDMĚT: Re: Re: Tak mě napadá…

Samozřejmě že ne. A jakých „pár“ rezervací? Co se stalo s pravidlem jenom jedna?

Alyssa

PŘEDMĚT: Re: Re: Re: Tak mě napadá…

Jsem ti říkal, že bych v tvém případě udělal výjimku. Koupil jsem dnes krabici papírových pytlů.

Thoreau

Zasmála jsem se a pohlédla na hodinky. Bylo pět odpoledne a tušila jsem, že výsledky konkurzu zveřejnili už před pár hodinami, jenže jsem se bála jít na ně podívat. Všechno, co jsem chtěla, byla šance stát se členkou sboru labutí, nebo dokonce náhradnicí pro hlavní roli.

Proč jsem tu sestavu podělala? Co jsem si to sakra myslela?

Potom co jsem se otázkami skoro přivedla k šílenství, přinutila jsem se vrátit do divadla, abych se podívala na konečné obsazení rolí. Když jsem dorazila na místo, před vývěskou postával obrovský dav a slyšela jsem obvyklé výkřiky „Jsem tam! Jsem tam!“ a „Jak to, že mě nevybrali?“.

Protáhla jsem se mezi všemi a přimhouřila oči na papír. Hledala jsem své jméno mezi menšími rolemi, ale nenašla ho tam.

Bylo mezi většími rolemi. Hned vedle hlavní dvojrole Odetty/Odilie, bílé a černé labutě, stálo tučným písmem moje jméno.

Vytryskly mi slzy a nevěřícně jsem skákala radostí. Chtěla jsem zavolat mámě a tu skvělou zprávu jí oznámit, při tom pomyšlení mi však náhle pokleslo srdce.

Věděla jsem, že teď asi vykládá otci, že jsem jí zavěsila a že by mi měl připomenout, co musím dělat, aby mi platili za vzdělání. „Jestli necháš studia práv, přestaneme školu platit. Právo ti studium zaplatí, balet ne.“

Zvedla jsem bolavé nohy z kýble s ledem a ručníkem je utřela do sucha. Nebyla jsem si jistá, jak skloubím hlavní roli, výuku a potenciální stáž, jenže nemám na vybranou.

Povzdychla jsem si, pohlédla na kalendář na stole, kde jsem do okénka k dnešnímu dni zapsala „příprava na pohovor“.

Můj nadcházející pohovor u firmy Greenwood, Bach a Hamilton – jedné z nejprestižnějších advokátních kanceláří ve státě – byl víc než jen obyčejný pohovor. Byl to proces a každý student hledající stáž ví, že získat ji u téhle firmy by v životopise dokázalo dělat divy.

Ta společnost je tak vybíravá, že provádí čtyři kola telefonních pohovorů a tři on-line testy a požadují po každém uchazeči, aby napsal několik pojednání, než přijde na konečný pohovor se společníky.

Proplula jsem telefonními hovory i těmi testy, ovšem ta pojednání – týkající se případů, které měly i sto stran – jsem nečekala. Dokonce jsem si myslela, že mi poslali špatný balík, tak jsem tam volala, abych jim řekla: „Věřím, že mi byl doručen balík pro uchazeče o stáž pro studenty práv, a ne přípravky.“

Sekretářka se mi vysmála.

Pověděla mi, že firma očekává od všech stážistů – z magisterského i z bakalářského studia – aby udělali stejný úkol, jak nejlépe dovedou.

„Nedělejte si starosti,“ pokračovala. „Neočekáváme od vás, že to bude dokonalé. Jenom chceme poznat, jak váš mozek pracuje.“

Popadla jsem složku s případem, se kterým jsem se nejvíc trápila, a položila si ji na klín. Potom jsem si našla webové stránky firmy GBH a podívala se na tři společníky, kteří se mnou budou dělat pohovor.

Greenwood, zakladatel společnosti, je muž s prošedivělými vlasy a nosí brýle s drátěnými obroučkami. Uvádí Harvard jako důvod, proč je tak náročný a důkladný, a chlubí se, že za třicet let, co dělá právo, dosáhl jednoho z nejvyššího počtu soudních vítězství v zemi.

Bach, který je společníkem přes deset let, je plešatý čtyřicátník, vypadá však o něco starší. Ve firmě se vypracoval, a protože byl „takový tvrdě pracující člověk s jedinečnou vášní“, Greenwoodovi nezbývalo než z něj udělat svého prvního společníka. Dosáhl druhého nejvyššího počtu vítězství v soudní síni v zemi.

Poslední je Hamilton – Andrew Hamilton – a ten je… až moc sexy. Snažila jsem se soustředit na jeho životopis a ignorovat jeho fotku, jenže jsem si nemohla pomoct. Jeho hluboké modré oči zíraly přímo na mě a krátké tmavě hnědé vlasy žadonily, abych do nich zabořila prsty.

Má obličej jako řecký bůh – rovnoměrně opálený, dokonale symetrický, silnou a ostře řezanou čelist a plné rty stočené do mírného úsměvu.

Přestože fotka ukazovala pouze horní část jeho těla, podle toho, jak pěkně vyplňoval námořnicky modré sako, jsem si dokázala představit, že jsou pod ním pevné a vyrýsované svaly.

Jen z pohledu na něj jsem zvlhla.

Soustřeď se, Aubrey. Soustřeď se.

Zvláštní, jeho životopis byl nejkratší. Nepsalo se tu o jeho vzdělání, jeho původu, ani tu neuváděli rok, kdy se stal společníkem ve firmě. Byla tu jen nepodstatná výplň o tom, jak „je pro firmu ctí mít v týmu tak váženého a osvědčeného právníka“. Jo, a taky jí rád čokoládu.

Opravdu důležitá informace.

Zkopírovala jsem si jejich životopisy do dokumentu ve Wordu a potom zavolala Thoreauovi.

„Dobrý večer, Alysso,“ ozval se. Při jeho hlasu jsem roztála jako obvykle. Přísahám, že by mě dokázal ukecat k čemukoli – téměř k čemukoli.

„Ahoj, hm…“

„Ano?“

Bože, miluju jeho zatracený hlas. Ještě skoro nic neřekl a já už jsem byla vzrušená.

„Zavolala jsi mi, abych mohl poslouchat, jak dýcháš?“ Musel se teď usmívat.

„Vlastně jo.“ Protočila jsem panenky. „Užíváš si ty zvuky?“

„Užíval bych si je o moc líp, kdybys je vydávala pode mnou.“

Zrudla jsem. „Hm…“

„Ten případ, Alysso.“ Zasmál se. „Pověz mi o svém nejnovějším případu.“

„Jasně, takže…“ Odkašlala jsem si. „Dlouhý příběh v krátkosti: můj klient vnesl zbraň do federální banky a zapomněl ji zajistit. Někdo do něj vrazil, on zajel rukou automaticky do kapsy a ta zbraň vystřelila. Trefila ho do nohy.“

„Odkdy děláš trestní právo? Myslel jsem, že se specializuješ na obchodní.“

Kruci. „To je pravda. Vzala jsem případ pro kamaráda, bezplatně.“

„Hmmm. No, tvého kamaráda čeká dva až pět let ve federálním vězení, jestli nemá žádné předchozí záznamy. S čím přesně potřebuješ pomoct?“

„S obhajobou. Neublížil nikomu jinému než sobě.“

„Má povolení k nošení zbraně?“

„Ne…“ Shlédla jsem do poznámek.

„Pak vím jistě, že obžaloba přesvědčí porotu, že vnesl tu zbraň do banky s úmyslem ublížit někomu jinému než sobě. Přijměte jakoukoli dohodu, co nabídnou.“

„No, já…“ Zadívala jsem se, co se v úloze psalo. „Co když jsem tu dohodu už odmítla?“

Povzdechl si. „Zavolej žalující straně a pokus se dohodu získat zpátky. Jestli odmítnou, řekni, že se podrobujete rozsudku.“

„Že se podrobujeme rozsudku? Přišel jsi o rozum?“

„Nebo ty? Který podnikový právník by souhlasil, že vezme tak jednoznačný trestní případ? A navíc docela nezkušený.“

„Jen abys věděl, je to úk–“ Zakašlala jsem. „To je fuk. Poradit mi, abychom se podrobili rozsudku, je v podstatě totéž jako mi říct, abychom přiznali vinu.“

„Kdyby to tak bylo, řekl bych, ať přiznáte vinu.“ Jeho hlas zněl rozzlobeně. „Podrobit se rozsudku je pro tvého klienta nejlepší možnost, jak by věděl každý skutečný právník. Víš jistě, že jsi udělala advokátní zkoušky?“

„Nepozvali by mě do Právního pokecu, kdyby to tak nebylo, ne?“ Cítila jsem, jak mě srdce při té lži bolí. „Jenom se snažím vyhnout tomu, aby mého klienta poslali do vězení.“

„Pak by ses opravdu měla držet obchodního práva.“ Slyšela jsem z jeho hlasu, že se usmívá. „Tvůj klient půjde do vězení a ty s tím nemůžeš nic udělat. Jediné, o čem se dá v jeho případě vyjednávat, je délka trestu. Chceš pomoct s něčím jiným? Musím tě poučit o tom, jaký je rozdíl mezi vinen a nevinen?“

Protočila jsem panenky a složku odložila. „Děkuju za tvou blahosklonnou pomoc, jako vždy.“

„Bylo mi potěšením,“ odtušil. „Musím se tě zeptat na něco důležitého.“

„O mém případu?“

„Ne.“ Tiše se zasmál. „Jak vypadáš?“

„Cože?“ Sotva jsem svůj hlas slyšela. „Cos to řekl?“

„Slyšelas mě. Jelikož možná nikdy nebudu mít šanci tě vidět, rád bych to věděl. Jak vypadáš?“

Vstala jsem, přešla k zrcadlu a očima sjela po svém odrazu. „Nevím jistě, jak na to mám odpovědět…“ Musím změnit téma, a to rychle. Podle toho, co mi řekl o ženách, se kterými se posledních pár měsíců scházel, se mu nejvíc líbí a fascinují ho blondýny s mírnými křivkami a plnými rty…

Jako já.

Už mnohokrát jsem se snažila představit si, jak vypadá on. Možná má tmavé vlasy? Nebo špinavě blond? Ústa stvořená k líbání a hluboké zelené oči? Vypracované břicho s šesti, ne, s osmi vyrýsovanými buchtičkami, které končí delikátním véčkem?

Zmínil se, že každý den posiluje.

S jistotou jsem věděla, že je atraktivní – musí být, když padl do oka tolika ženám v té seznamce, jenže kdykoli jsem si v mysli nakreslila obrázek, přesvědčila jsem samu sebe, že ho vidím špatně.

„Víš ty co?“ řekla jsem a vytrhla se z myšlenek. „Popisování mi nikdy moc dobře nešlo. Co kdybys mi prozradil, jak vypadáš ty?“

„Vypadám jako chlap, který tě chce ojet.“

Zachvěla jsem se. „To není popis.“

„Jakou máš barvu vlasů?“ Jeho hlas nezněl pobaveně a věděla jsem, že mi dnes večer nedovolí, abych stočila rozhovor jinam.

„Zrzavou.“ Potáhla jsem za gumičku okolo uzlu a nechala si spadnout blonďaté prameny na ramena.

„Jak jsou dlouhé?“

„Krátké.“

„Hmm. A co tvoje oči?“

Zírala jsem na své modrošedé duhovky. „Zelené, světle zelené.“

„Máš pihy?“

„Ne.“ Aspoň to je pravda.

„A co tvoje rty?“

„Chceš vědět, jestli jsou úzké, nebo plné?“

„Chci vědět, jak by vypadaly sevřené kolem mého péra.“

Zalapala jsem po dechu.

„Hraješ si dnes na stydlivku?“ V pozadí jsem slyšela cinknutí kostek ledu ve sklenici. „Jak velkou část mého péra bys dokázala vzít do úst, co myslíš?“

Zůstala jsem zticha a dech se mi začal zpomalovat.

„Alysso?“ promluvil tiše. „Odpovíš mi?“

„Je těžké odhadovat něco, co jsem nikdy v životě nedělala.“ Slyšela jsem, jak se zhluboka nadechl, a na lince se rozhostilo ticho.

Myslela jsem, že se zeptá, jak jsem mohla v minulosti spát se svými partnery, aniž bych jim poskytla orál, ale nezeptal.

„Hmm. Jsi zrzka od narození?“

„Co na tom záleží?“ Přesunula jsem se k posteli. „Očividně nejsem tvůj typ.“

„Nemám svůj typ, jen některým typům dávám přednost, a drzá zrzka, která ještě nikdy neměla penis v ústech, rozhodně stojí za udělání výjimky.“

Zahákla jsem palec za kalhotky a stáhla si je, než jsem zalezla pod přikrývku. „Škoda že nejsem ještě panna, co?“

„Panny nešukám.“ Odmlčel se. „Ovšem vzhledem k tomu, že jsme spolu ještě nikdy nespali, jako bys byla.“

Na vnitřní straně stehen jsem ucítila vlhkost a ztvrdly mi bradavky. „Velice pochybuju…“

„Už mě unavuje, že s tebou můžu mluvit jenom po telefonu, Alysso…“

Zase ticho.

„Musím tě vidět…“ Hlas měl napjatý. „Potřebuju být v tobě…“

„Thoreau…“

„Ne, poslouchej mě.“ Znělo to varovně. „Musím být ponořený hluboko v tobě, cítit, jak kolem mě pulzuješ a křičíš mé jméno – mé skutečné jméno.“

Ruka mi sklouzla po břiše až mezi stehna, prsty začaly brnkat po klitorisu. Nejdřív pomalu, potom čím dál rychleji, jak jsem poslouchala jeho ztěžklý dech.

„Měl jsem s tebou velikou trpělivost…“ Odmlčel se. „Nemyslíš?“

„Ne.“

„Měl,“ prohlásil. „Už mě unavuje si představovat, jak moc vlhká můžeš být a jak hlasitě bys křičela, až bych ti sál bradavky, zatímco bys na mně rajtovala. Jak tvrdě bych tě tahal za vlasy, až bych si tě ohnul přes stůl a šukal tě, že bys nemohla dýchat… Opravdu unavuje.“

Zavřela jsem oči, druhou rukou si sevřela prso a štípla se do bradavky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Důvodné pochybnosti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.