Copyright © Jan Poláček, 2021

ISBN 978-80-88343-22-6

Poděkování:

Jaroslavu Čejkovi, Elišce Davidové, Sanče Fülle, Eriku Gilkovi, Daniele Iwashitě, Ivaně Hálkové, Tomáši a Blance Kropáčkovým, Janě Lázňovské, Janě Malé, Martině Mašínové, Leonardu Medkovi, Ondřeji Müllerovi, Tomáši Němcovi, Ivetě Poláčkové, Zdeňku Rampasovi, Viktoru Seigemu, Radku Tobičíkovi, Jiřímu Tušlovi, Janu Vaňkovi jr. a pracovníkům Památníku národního písemnictví.

Věnování

Památce těch,

kteří ze světa odešli dříve,

než skutečně zemřeli.

Příběh spalovače mrtvol

Motto

Řekla mi cikánka,

řekla mi za minci,

že budu velký pán

a skončím v blázinci.

Letěly hodiny

v divokém úprku,

pánem jsem ubohým,

blázinec na krku.

Ladislav Fuks

Minul večer, minula noc a přišlo ráno. Pokoj byl šedý, a nebylo to jen nocí vadnoucí za oknem do zadního traktu. V Praze-Bubenči nebývají noci nikdy docela temné. Pouliční osvětlení uhasíná až s jitrem a čas od času projede poklidnou ulicí Národní obrany i auto a ožehne domy svými reflektory. Vysoké činžáky ji svírají, a zatímco na jedné straně slunce září do oken, ta druhá dřímá v šeru. Zavřenými okny ke sluchu obyvatel téměř nedolehne zvuk motorů ani cinkání tramvají z hlavní ulice. Vše splývá v ukolébávající šum, který městský člověk ani nezaznamená.

Pokojík byl ponurý. V nepřirozeném prostředí se stírala hranice mezi dnem a nocí i mezi skutečností a představami. Na stěnách visely obrazy s nezřetelnými motivy, zrcadla byla zahalena černým flórem a od lustru viselo bidýlko s tichým a nehybným papouškem.

Na gauči ležel muž s kulatou tváří a zhluboka oddechoval. Šedivějící vlasy přilíplé k lebce, ústa pootevřená a v pozici na zádech lehounce pochrupoval. Ruce měl volně položené na hrudníku, který se pravidelně zvedal a klesal.

Činžák se probouzel, šplouchla voda splachující toaletu v sousedství. Zlomkovitě zazněl trylek vzápětí zeslabeného rozhlasu. O patro výš bouchly dveře.

Muž se otočil na bok a polkl.

Schody se rozezněly prvními ranními kroky.

Toho červnového dne roku devatenáct set sedmdesát čtyři se probral na svém kanapátku krátce po šesté. V pokoji byl vydýchaný vzduch, sporé světlo těžce pronikalo slepým oknem a mrtvě dopadalo na koberec. Probuzení přišlo zprudka. Ladislav zaslechl klapot podrážek venku na chodbě činžáku a napadlo ho, že právě pro ty zvučné kroky asi procitl z nejsladšího. Po schodech běželo zřejmě dítě, asi chlapec, soudě podle staccata kroků rozléhajícího se celým domem. Malinko se zasnil a představil si přicházející horký letní den. Viděl slunce nad horizontem, poslední kapky ranní rosy na vysychající trávě. Povzbudil své představy a spatřil blonďáčka, tak čtrnácti- patnáctiletého, v krátkých kalhotách a se štíhlými nožkami – přesně takového, jakým byl před lety on sám. Běžel po zelené trávě a ani na okamžik ho nenapadlo, že by nemusela mít barvu naděje.

V kuchyni za zdí ťukla trepka o podlahu. Matka už také vstala. Pomalými šoupavými kroky se blížila ke spojovacím dveřím.

Zatrnulo v něm. Posadil se na lůžku a čekal, až se dveře otevřou a ona vejde. Doufal, že bude mít oblečený svůj starý župan a šedivé vlasy přičíslé. Neměl rád chvilky, kdy se nepodobala ženě a možná ani člověku.

Pootevřela a světlo z kuchyně se propojilo s příšeřím obýváku. Získalo tak nazelenalý nádech a v Ladislavovi vyvolalo vzpomínku z dětství. Na to, jak ho tatínek poprvé vzal do petřínského bludiště. Vybavil si novogotický zámeček s falešným řetězovým mostem, okénko s pokladní, temný vchod. A potom ani světlo, ani tmu, nýbrž olejovitý přísvit mořských hlubin. Dnes už věděl, že barevná iluze vznikne, když se zrcadla postaví proti sobě, aby odrážela jakýsi nekonečný prostor. Vstupoval do akvária, byl rybkou, opatrně se pohyboval ve sklech vymezujících prostor, mezi opakujícími se obrazy sebe samého. Viděl svůj profil, svá záda, viděl se ze všech stran a říkal si: „Tak tohle jsem já,“ protože se tak ještě nikdy nespatřil, „tak takhle vypadám.“ A viděl se i shora, díval se z nebe na své okouzlení a zmatení. Byl to velice zvláštní pocit, úplně jiný, než když se člověk ráno postaví před zrcadlo, aby se třeba učesal. Takový obyčejný pohled může mnohému zevšednět. Ale vidět se z každičkého úhlu současně, to je, jako by se už člověk nedíval svýma očima, ale očima všech kolem, co jich v odrazech je.

Máma stála pokorně mezi dveřmi. V očích měla trochu strach, kapku starobu. Mlčela a nepřítomně ho sledovala.

Chtěl ji povzbudit. „Dobré jitro, maminko.“

„Mám ti uvařit čaj, Ládíku?“

Ulevilo se mu. „To jsem rád, že jsi dneska v pořádku.“

„Copak někdy nejsem?“

„Ten čaj radši uvařím sám. Ještě by ses opařila.“

Vstal, automaticky se otočil, sejmul ze zrcadla nad gaučem černý flór a zkontroloval svůj odraz. Dosud si nevzal brýle, a obraz byl proto nepříjemně rozmazaný. Sáhl po masivních černých obroučkách a nasadil si je. Patka se mu přilepila k hlavě a tvář byla obvyklá, tedy zcela všední. Za ta léta si na ni zvykl a byl spokojený. Vždy měl kulatou tvář, v posledních letech ale přece jen trochu ztloustl, což tento rys poněkud zvýraznilo. Hleděl na sebe – naleštěná stříbřitá plocha ve zlaceném rámu připomínala honosná benátská zrcadla a obyčejného člověka povyšovala v nadobyčejného. To všechna zrcadla v petřínském bludišti byla svrchu rafinovaně zakončena stejnou gotickou ozdobou, a proto připomínala branku. Tajila tak chodby do dalších prostor. Některé měly dokonce jen mást a slepě končily v další naleštěné ploše. Ani na podlaze nešlo rozeznat, kde se obraz odráží a kde je cesta volná. A v té všeprostupující nejistotě se zjevovali další lidé, pomalu a nejistě tápali a opatrně krůček po krůčku hledali tajenou cestičku z bludiště ven. Viděl je tehdy stejně jako teď svou matku. Dnes její odraz v zrcadle vypadal mladší, než tomu bylo ve skutečnosti. Příšeří je zázračné, uvědomil si, a člověk přitom může zrcadlu věřit, protože není schopno lhát.

Ztěžka se otočila a přes rameno odsekla: „Copak jsem invalida?“

„Nejsi. To víš. Já jen pro jistotu. Rád to udělám.“

Předběhl ji. Postavil konvici na elektrický dvouvařič a otočil knoflíkem. V plotýnce zapraskalo a po chvilce rudě zazářila. Ladislav nachystal hrnečky, pro mámu větší na čaj, pro sebe menší na kávu. Voda pod pokličkou jemně šustila. Chvilku měl čas, a hned pocítil známé nutkání. Rozhlížel se po místnosti, po staré lince, po stole, ale nikde krabičku cigaret neviděl, a tak zašel do obýváku – ležela na stolku vedle gauče. Vsunul jednu cigaretu do úst a cvakl zapalovačem. Zhluboka a s rozkoší vdechl dým.

Konvice v kuchyni zapískala.

Rychle k ní zamířil, aby se snad matka nepokusila vařící vodu slít sama. „Víš, co je dneska za den, mami?“

„Nevím.“

„Tak to aspoň zkus.“

„Čtvrtek?“

„No vidíš, skoro. Je pátek,“ a spíše pro sebe než pro ni pokračoval, „osmadvacátého června. A jestlipak víš, co se v ten den kdysi stalo?“

Vrtěla hlavou. „Jak to mám vědět. Co se stalo?“

„Je to právě šedesát let, co zabili následníka trůnu Ferdinanda v Sarajevu.“ Myšlenky mu těkaly. „Často jsem do Jugoslávie jezdíval. Snad se tam zase jednou vypravím. Pamatuješ, jaks mi v létě balila kufr k moři?“

„Moc ne.“

„Ale něco si přece pamatovat musíš?“

Malý vláček jel přes řadu mostů a můstků, projížděl množstvím tunelů, a když byl některý obzvlášť dlouhý, procházel konduktér vagony a zavíral okna. Stejně se něco z dýmající parní lokomotivy dostalo dovnitř. Pasažéři dávivě kašlali a modlili se, aby už byl tunel za nimi a oni mohli okénko zase otevřít. Sarajevo bylo tenkrát orientální, s mešitami, s hroty minaretů a bazarem s východními pochoutkami. Nad vším vládl odér nakládaných okurek a zeleniny v láku, prosycený vůní kari. Vzpomínal: „V Sarajevu jsem viděl otisk boty Gavrila Principa, toho, co ho zabil, víš? Kolik ti to bylo tenkrát vlastně let? Čtyřiadvacet?“

„Proč bych si měla všechno pamatovat, k čemu by mi to dneska bylo?“

„Abys pobídla paměť. Pomohla jí.“

„K čemu?“

Povzdechl si. „Včera jsi říkala divné věci,“ připomínal jí. „Pamatuješ?“ Chtěl využít jejího světlejšího okamžiku.

„Nepamatuju.“

„Všechno bylo špatně. Nic tě nezajímalo,“ vypočítával, „je mi z toho vždycky hrozně. Tak vzpomínáš si?“

„To víš, že jo.“

Opakoval slova znova a znova, aby v hovoru neztratila nit, aby v každé větě nalezla záchytný bod, který by ji donutil myslet a navázat. „A na co si vzpomínáš?“

„Na všechno.“

„Proč jsi to tedy říkala?“

„Jen jsem tě zkoušela.“

„Proč?“

„Abych zjistila, co si mám o tobě myslet.“

Neřekl jí, že mluvila i o tom, že nejlepší by bylo vyskočit z okna ven na kamenný chodník. Moc si přál, aby si paměť zachovala co nejdéle, tenhle detail by ale nejradši pohřbil. „A k čemu jsi tedy došla?“

„Já nevím.“

„Musíš něco dělat. Musíš cvičit mozek. Potom nebudeš tolik zapomínat. Vždyť je tak hezké společně si zavzpomínat na to, co bylo.“ Nebyl si jistý, jestli zcela chápe, co se jí pokouší vysvětlit. „Číst… číst je pro tebe nejdůležitější. A je úplně jedno, co to bude.“

Mávla rukou. „Už na to nevidím. Budeme konečně snídat?“

Usadil ji v kuchyňce za stůl s bílým ubrusem a postavil před ni hrnek s čajem. „Je horký, musíš opatrně.“ Odsunul vázičku s vadnoucí kyticí, kterou ho chtěl potěšit včerejší návštěvník. Přijal živé květy se strojeně srdečným poděkováním. Věděl, že umírají, že jim zbývá málo času a nepomůže ani chladná voda z vodovodu vzlínající předivem kapilár. Na pár hodin si ještě květiny zachovají tvar a barvu a potom se začnou kroutit, uvadat a to, k čemu došlo v okamžiku jejich utržení, bude zřejmé na první pohled. Postavil před mámu talíř s koláči a sundal z nich utěrku. „Ber si. Jez. Já si vypiju kávu vedle.“

„Mám jíst sama jako vyděděnec?“

„Něco musím udělat. Něco si musím přečíst. Víš? Jez.“

„Usedl v pracovně ke stolku. Posunul psací stroj a přitáhl si popelník plný nedopalků. Odklepl popel a znovu potáhl. Ukazovákem se dotkl ouška hrnečku, postrčil ho a potom pootočil doprava, zdvihl ho a upil z něj.

Pod sklem na stolku ležela změť pohledů z exotických krajin a mezi nimi prach a smítka. Opřel se v židli a rozhlédl se po stěnách plných obrazů. Kolem dokola, s výjimkou knihovny, byly napnuty vzorované koberce a na nich visely malé i větší rámy s fotografiemi, grafikami i oleji. Jeden z nich dokonce namaloval on sám. Od kohosi dostal krásný zlatý rám a bylo mu líto nechat ho nevyužitý a prázdný jako osleplé zrcadlo. Dnes z něj hleděla výrazně nalíčená dáma se zvláštní starobylou pokrývkou hlavy. Měl rád předměty, které se už z podstaty věci nemohly měnit, takové, co byly už od své přirozenosti exponáty. Dával přednost umělému květu před živým, plastovému ovoci před přirozeným, a dokonce i papoušek, který se houpal na bidýlku pod pětiramenným lustrem, byl vycpaný. Kdysi míval andulku, zbyla po ní prázdná klec uložená na zemi a přikrytá pestrým koberečkem. Zobákem klovávala do drátků klícky a pronikavě křičela. Ladislav s oblibou tvrdíval, že ne vycpaný papoušek, to ona že je mrtvá. Hovory s ním mu dávaly mnohem víc, přestože neodpovídal. „Dneska je maminka v pořádku, ty má slípko,“ oslovil ho. „Netrpí bludy. Myslí jí to zase jako jindy. Dokonce si se mnou zahrála takovou zvláštní hru.“ Napil se kávy a naslouchal tichu. „Cože to říkáš? Že nemám všemu věřit? Ale já jí rozumím. Ona chce vědět, jestli se na ni nezlobím. Jestli se o ni dokážu dobře postarat a jestli to nedělám jen z nutnosti.“ Hleděl na papouška mrtvě visícího v prostoru. V pološeru nebylo tolik patrné, že má své lepší časy za sebou, že je vypelichaný a barva peří není už zdaleka tak jásavá, jako když vyšel z rukou vycpávače. „Máš štěstí, že nemusíš nic jíst,“ okřikl ho, „za takovou prostořekost bys dneska nic nedostal. Žádný zob a možná ani vodu. Samozřejmě že všechno dělám rád, a ne proto, že mi nic jiného nezbývá. Člověk si vždycky může vybrat z více možností. Jen musí být opatrný a volit s rozmyslem.“

Vedle obrazu nalíčené ženy visela girlanda umělých květů, snad nějakého druhu šlechtěné kopretiny. Ladislav vztáhl ruku, nejprve ukazovákem zamířil ke stolní lampě s mohutným stínítkem s obrázkem plující plachetnice, ale potom uhnul a rozsvítil pracovní světlo zavěšené na konzolce nad psacím stolem. Světlo dopadlo na list papíru vtočený do psacího stroje, na několik řádek textu, které ještě pozdě večer naťukal. „Tak co jsme to včera napsali?

Stařena se pokřižovala. ,To snad není ani člověk,‘ zašeptala, ,z toho mám strach. Toho se bojím. S tím bych tu nemohla sedět a mluvit, pane bože, s tím ne. Jen aby tu u nás někdy na někoho nečekal.‘ *

Povedlo se nám to? Budeme trhat a vyhazovat, nebo budeme psát dál? Nevíš, viď, nic nevíš… o všem musím rozhodnout já.“

Vedl řeč s papouškem a na okamžik při tom utekl do snů. V zamyšlení přeslechl cvaknutí kliky a otevírání kuchyňských dveří.

„Pane doktore,“ za zády mu šustil stařecký hlas.

Cuklo to s ním. „Co chceš, maminko?“ vklouzl zpět do reality. „Zase jsi viděla přízrak?“

„Co je to za les támhle na zdi?“

„To je jen obraz,“ vysvětloval a pokusil se na tváři vykouzlit úsměv. „Přece ho znáš. Jen takové milé zákoutí, světlý příjemný háj. Rostou v něm houby a pod vysokými stromy vede pěšinka. Musí na ní být příjemný chládek.“

„A co je támhleto za člověka?“

„Také jen obraz. Ten pán z něj už dávno… už dávno tady není. Je to jen obrázek, který maloval malíř. Ten pán chtěl vypadat důležitě, a proto se dívá tak vážně. Ve skutečnosti to byl… to je určitě veselý člověk.“

„A co ty lidi támhle? Co tam dělají? Nacvičují snad živé obrazy?“

„To je jen socha… soška… není velká, je to jen malá porcelánová tanečnice.“

„A ty tu s námi všemi dneska zůstaneš?“ ujišťovala se. Pohledem jela po stěně a u každé z namalovaných tváří se na chvilku zastavila a zkoumavě ji prohlížela. „Nevím, proč tu máme mít pořád tolik cizích lidí. Nikoho z nich ani neznám.“

„Ale všichni jsou jako živí, a kdybych se o ně nepostaral, už by nebyli. Možná by zůstaly jen ty zlacené rámy, a možná ani ty ne. Někdo by je nakonec rozštípal a ztopil. Lidi jsou, maminko, barbaři. Tihle ti neublíží, jsou tiší a klidní, jen na nás hledí a váží si toho, že tu jsou s námi,“ rozohnil se a vzápětí si uvědomil, že již zase není v té správné realitě, v níž by měl ke své matce promlouvat, že omylem vstoupil do jiné, kde je úhel pohledu poněkud zkreslený.

„Ty obrazy jsou krásné,“ zakončil. „A my jsme tu jako v nějakém muzeu. Jako na nějakém zámku, a proto je nám tu mnohem líp než v obyčejném bytě v obyčejném činžáku s bílými zdmi.“

„Je to tu krásné,“ řekla.

„Je,“ potvrdil. „A ty se běž, maminko, do kuchyně nasnídat. Určitě ti tam ještě zbyl nějaký dobrý koláč. Ty s tvarohem byly obzvlášť vynikající a hrozinky v nich tak lahodné. Když ses nedívala, trochu jsem ti je svrchu poprášil cukrem. Je to sice jed, ale bez sladkého by byl ten náš život o dost smutnější.“

Pokaždé, když se máma ocitla ve svém druhém světě, pocítil strach. Obával se, že se z něho už nevymaní, že zůstane napořád uvězněná mezi přeludy a představami. Když v jejích očích obrazy ožily, když ho oslovila strojeným hlasem, ne jménem, ale akademickým titulem, připadala mu jako šlechtična… jako panovnice vdova, které již z bývalého panství mnoho nezbylo, a ona to ve své samotě ani nezaznamenala. Měl strach, už ne dětský, kdy v matce viděl cizí ženu důrazně pronášející svá přání… jiný. Že ta vetchá stařenka dočista ztratí rozum a on jednou skončí jako ona, protože je mu to dáno osudem. Zůstane sám, ať už proto, že ho žádný z jeho přátel nikdy nenavštíví, či že se na žádného z nich vlastně nebude moci ani upamatovat.

Jestlipak je taková samota vlastně samotou, zamyslel se, když si ji neuvědomujeme, nezatěžuje nás – zdálo by se, že není, ale…

Trochu mu ten problém připomněl dotaz, který dostal před lety při obhajobě disertační práce z psychologie. Pan profesor Stavěl tehdy řekl: „Dám vám takový příklad. Představte si lidskou bytost, která je od narození, zdůrazňuji od narození, slepá – nevidoucí, hluchá – neslyšící a němá – nemluvící. Má takový člověk vůbec povědomí, že existuje nějaký objektivní svět? A uvědomuje si, že existuje sám jako bytost?“ Položená otázka byla složitá a záludná. Vyžadovala dlouhé přemýšlení. Ladislav si svou odpověď doma potom zapsal na papír, proto si ji pamatoval dodnes. „Ona bytost postrádá smysly, které člověka spojují se světem. Zrak, sluch a řeč. Tak tedy vlastně žije bez komunikace s vnějškem, ale přece ne úplně. Jeden smysl má, a to je hmat. Její ruce, nohy a tělo se dotýkají nějakých vnějších podnětů, a tak cítí, že něco kolem ní existuje.“ Pan profesor pokračoval: „Tak si ještě představte, že by neměla ani hmat. Že by to byla bytost, která by byla zcela ochrnutá a nemohla by se ani hýbat. Mohla by tedy vědět o existenci vnějšího světa a o sobě?“ – „To se dá těžko říci,“ uvažoval Ladislav, „ale o sobě nějaké základní povědomí mít musí. Jako živá bytost cítí přece hlad a žízeň, přijímá potravu a tráví. Kdyby měla ochrnuté nějaké důležité vnitřní orgány, pak už by nebyla živá, ale mrtvá.“

Dnes bylo všechno jinak. Už si dokázal představit, že přestože člověk hmat má, nemusí o něm vědět. Přestože má v pořádku zrak a sluch, nemusí nic vidět, nic slyšet. Jen proto, že nic takového nechce. A nechce jíst a nechce pít, a ani tuto životní potřebu nijak trýznivě neprožívá. Nic nepotřebuje, nikdo nepotřebuje jeho, prostě je až do chvíle, kdy už není. Do okamžiku, kdy přestane fungovat pečovatel anebo některý z důležitých orgánů.

„Někdy ti závidím,“ oslovil znovu papouška, „a někdy zase ne,“ dodal, usmál se a znovu přečetl pár strojopisných řádek.

Celá pracovna byla plná nejen obrazů a fotografií na stěnách, ale samozřejmě i knih přetékajících z knihovny. Téměř na každičkém volném místě ležely různé drobnosti – především suvenýry z cest, ale i dárky od přátel a obdivovatelů a věci, které nešlo vyhodit. Každá měla své určené místo, a nebylo jen tak nahodile vybrané, vytvářelo ucelený obraz muzeální expozice. Někomu s odlišným vkusem mohla připomínat vetešnictví či pouťovou střelnici, ale nešel jí upřít jistý systém, vytvářený zkušenou rukou odborníka.

Někdy si připadal jako ten slavný knihovník z Duchcova. Své sbírky sice nepořádal na žádném zámku, žil v jiné době, ale obdobně byl závislý na svých chlebodárcích. Ušklíbl se: „A ještě v něčem se odlišujeme. Copak by si se mnou ten milovník žen asi počal?“

Vázy a vázičky, amfory, těžítka a popelníky, porcelánové figurky, africké masky a skutečná lidská lebka i její pouhý sádrový odlitek. Každý z předmětů měl svou paměť – katalogizační lístek vzpomínky v mozku majitele s datem, místem, popisem – paví pera, vějíře, perské koberečky, mořská hvězdice a lastury, chanukový svícen a opracovaný volský roh. Kamkoli oko padlo, byl příběh. Žádné bílé stěny, nic, co by v sobě mohlo tajit děsivou představu. Vše bylo dáno, vše bylo zřejmé – drobné přesýpací hodiny, dárek od zpěváka Karla G., váza se secesními vzory s kyticí umělých chryzantém od přítele Pavla C. Nebylo nutné přemýšlet, stačilo jen vzpomínat.

A také zrcadla. Proti dveřím jedno bez rámu, na spodku s černou stužkou popsanou cyrilicí, jako z pohřebního věnce, druhé v pravém rohu nad gaučem, v mohutném a zdobném zlaceném rámu. Obě obvykle zakrýval černý flór, když ale prozřela, násobil se v nich prostor i celá, do detailu promyšlená mozaika předmětů, okouzlující svou bizarností a mnohotvarostí.

Vstal od stolu a nahlédl do kuchyně. „Už jsi po snídani, maminko?“

Právě vstávala od stolu. Uchopila hrnek do obou rukou a odnášela ho do dřezu. „Snědla jsem je všechny,“ chlubila se.

„To je dobře.“

„Byly sladké.“

„A to ty máš ráda, viď?“ usmál se. „V tom jsem po tobě. Sice nás to pomalu zabíjí, ale já mám sladké taky moc rád. Už je to zase lepší, viď?“ ujišťoval se. „Je ti dobře? Nic tě nebolí?“

Zamyslela se. „Nic.“

„Dýchá se ti dobře?“

Zkusila to. Několikrát se zhluboka nadechla a opět vydechla. „Dobře. Otevřeš mi okno a já u něj budu celý den sedět.“

„Venku fouká vítr, maminko. Mohla bys nastydnout.“

„Svítí sluníčko.“

„To jen tak vypadá. Otevřeme okno, vžene se sem vítr a bude zle. Všechno zpřehází a celý den budeme muset uklízet.“

„A co když nebudu moct dýchat?“

„Něco vymyslíme. Okno ale necháme tak, jak je.“

V obývacím pokoji se ostatně neotvírala nikdy. Ladislav je kdysi polepil vzorovanou tapetou a svůj pokoj tím oddělil od vnějšího světa. Tonoucí v šeru připomínal válečná léta s nočním zatemněním. Slunce se sem prodíralo jen ztěžka a naplňovalo prostor milým příšeřím, v němž se dalo velice dobře soustředit na práci. Cigaretový kouř se vyvětral přes kuchyň anebo do chodby činžáku a okna zůstávala trvale zavřená. Dřevo se zakouslo do dřeva, kovové zámky zrezivěly, tapeta vytvořila z obyčejného skla sklo bezpečnostní. Matka by skrz ně na ulici zaručeně nevyskočila.

„Budu muset na chvilku ven.“

„Na chvilku ven?“ opakovala.

„Řeknu Vlaďce, aby se na tebe zašla podívat, ano?“

„Vlaďce?“

„Vlaďce Steinů, sousedce – zastaví se u tebe, popovídáte si, dá ti napít. A já zase brzy přijdu.“

„Když musíš.“

„Jen na chvilku, ani to nepoznáš.“

„Ani to nepoznám,“ řekla a usmála se, a vzápětí zase zvážněla. „Ale poznám. Neuvidím tě a hned budu vědět, že tu nejsi. A co je zač ta odvedle, viděla jsem ji někdy?“

„Jistě, dobře ji znáš, je taková malá, kulaťoučká, má zlaté vlasy.“

„Zlaté vlasy nikdo nemá.“

„Ona jo. Aspoň tak vypadají. Ta za tebou přijde –“

„A jak ji poznám?“

„Až ji uvidíš, hned budeš vědět, že je to ona.“

„Je snad nějaká princezna či co?“

„Není. Jen vlasy má zlaté.“

„A ty mi zvenku přineseš vlašský salát a limonádu. A třeba i šunku. Hlavně šunku, protože tu chtějí všichni.“

„Přinesu, všechno ti přinesu.“

Venku před domem přibrzdilo béžové auto se dvěma muži na předních sedadlech. Řidič zastavil, otočil klíčkem a otevřel okénko. Měl na sobě šedý oblek, bílou košili bez kravaty, u krku rozhalenou, protože by přes svou býčí šíji poslední knoflíček stejně nedopnul. Trochu připomínal úředníka, možná nějakého technika nebo políra ze stavby. Obličej měl kulatý a podbradek se mu při každém pohybu otřásal. Na spánku měl kapku potu a v koutcích špatně umytých očí ospalky. Zívnul a zabručel: „Tak jsme tady.“ Otočil se k zadnímu sedadlu, natáhl se pro hnědou koženou aktovku a položil si ji na klín. Odklapl zámek a zevnitř vyndal dva balíčky v papíru. Jeden podal spolujezdci, druhý rozbalil a zakousl se do krajíců chleba spojených máslem, s turistickým salámem. „Máme čas,“ řekl. „V klidu posnídáme. Mám dokonce i kafe v termosce. Zapijeme to a pak uvidíme.“

Ukusovali a v tichu bylo slyšet, jak rozžvýkaná sousta polykají.

Spolujezdec byl o něco mladší a pohodlněji oblečený v letní košili a světlých plátěných kalhotách. Na hlavě měl ježka a na očích černé plastové brýle. Musel je na nose posunout, aby si důkladně prohlédl cosi neurčitého, co svíral mezi ukazovákem a palcem levé ruky. Zblízka zkoumal tuhý kousek salámu, který mu zůstal mezi zuby, potom pootevřel okénko a vyhodil zlomek kosti ven na chodník.

„Bereme ho, nebo se mu dneska jen ukážeme?“

„Čtvrtý patro bez výtahu,“ řekl bez souvislosti řidič. „Už mě to trochu zmáhá.“

„Taky mu můžeme jen nechat lístek ve schránce. To vyjde nastejno. Až ho najde, posere se tak jako tak.“

„To by bylo hezký, ale náčelníkovi by se to nemuselo líbit.“

„A kdo mu to řekne? Já snad?“

„Ukážeme se mu,“ rozhodl řidič, „příští týden se má stavit, tak ať ví, zač je toho loket.“

„Času dost,“ poznamenal spolujezdec, „není kam spěchat. V klidu posnídáme. Přece si neuženeme žaludeční vředy. Za to nám ten šašek nestojí.“

„Pan Důležitej,“ zabručel řidič.

Druhý spolkl sousto. „Čet si něco z toho, co napsal?“

„Zbláznil ses?“

„Já to zkusil.“

„A?“

„Samej Žid a bláboly z deliria. Nechápu, že něco takovýho můžou dneska tisknout. Kup flašku koňaku, do ruky mi strč pero a napíšu přinejmenším to samý,“ rozhořčoval se. „A přitom Žid není, jen o nich píše.“

„Tak to má teda kliku…“ Tlouštík se odmlčel. „U nás v baráku jedna taková rodina před válkou bydlela.“

„A co?“

„Šli do transportu tak ve čtyřiačtyřicátym. Nějakej den byl ten byt prázdnej, a když se nic nedělo, nastěhoval tam jeden soused svý mladý. Nějak to vyjednal na úřadech a šlo to.“

„Když byl prázdnej.“

„No jo, ale jeden z nich se po válce vrátil a zaklepal jim na dveře.“

„No potěš,“ rozesmál se druhý. „Co udělali?“

„Co by dělali,“ vykládal. „Chvíli na sebe v těch dveřích koukali, pak se ten Židák sebral a odtáhnul. Už ho neviděli.“

„Asi šel do Izraele, do země zaslíbený. Teď jsou na tom zase jak před válkou. Na prachy jsou mistři, dokážou je udělat z ničeho.“ Zamyslel se. „Stejně jich tu po válce zůstalo pomálu… Myslím z těch, co se vrátili.“

„Když měli svý bejváky zabraný. Proč by se měli pro ně dohadovat? Svý měli za sebou. Radši šli z cesty, a dobře udělali.“

„No jo. Asi máš pravdu.“

„Ale ten náš bílej Žid se taky nemá špatně. My tu makáme od rána, a on zatím ještě určitě chrápe.“ Řidič se zamyslel. „Neměli bysme přece jen vylízt nahoru a zaklepat mu jemně na dveře?“

„Ty jsi říkal čtvrtý patro bez výtahu.“

„No jo, ale když vo tom teď tak přemejšlim: Neni nad to, když někoho takhle znenadání probudíš. Dostat je nepřipravený, to je polovička úspěchu.“

„Ještě jsem nedojed,“ utnul druhý řidičovu myšlenku. „A kafe by mohlo vystydnout. Máme čas.“

„Jo,“ potvrdil řidič, „čas máme.“

Mlčky přežvykovali a sledovali ulici. Po chodníku šel muž, kus za ním dvě starší ženy s nákupními taškami a pak dívka v minisukni.

Řidič ji sledoval pohledem. „Tady kolem těch vysokejch škol je takovejch koček spousta, ani v centru jich tolik neuvidíš. Docela rád sem jezdim. Jako by mi najednou bylo o dvacet míň. Rozumíš?“

„Rozumím,“ ušklíbl se druhý, „a víš, na co ti to je? Můžeš po nich akorát tak čumět a představovat si, že je ti míň. To je tak všechno, na co se zmůžeš.“

„No počkej –“

V domovních dveřích patnáctky zarachotil klíč, oba muži zpozorněli a v očekávání stočili zrak. Ven vyrazil blonďatý chlapec, bez zájmu prošel kolem zaparkovaného auta a zamířil k ulici Československé armády.

Řidič odšrouboval kalíšek z termosky a nalil do něj kouřící tekutinu. „Doufám, že si nespálim hubu.“

„Hlavně dělej,“ poháněl ho spolujezdec, „taky se chci napít.“

Předávali si bakelitový kalíšek a srkali hořký nápoj.

Řidič zmačkal papír od snídaně do kuličky a zastrčil ho do popelníku. Pak smetl drobky z klína na zem a pohodlně se opřel v sedadle. „Kéž by teď vyšel ven. Třeba pro noviny. Natotata by seděl v autě, pěkně od srdce bysme si popovídali a do žádnejch schodů by se nešplhalo.“

Druhý přikyvoval. „Vzít ho pořádně do rukou. Tak aby se úplně sesypal. Ne na něj čekat jak dva lokajové a pak s ním jednat v rukavičkách.“

„Držej nad ním ochrannou ruku. Bejt o pár let míň, byl by v kriminále a v Rusku by seděl i dneska,“ posteskl si řidič. „Tam vědí, jak s takovejma zatočit.“ Bouchl dlaněmi do volantu. „A konec řečí, jdeme,“ zavelel, srovnal si popruh od pistolového pouzdra pod levým podpaždím a rázně otevřel dvířka automobilu.

Ladislav pohlédl na hodinky. „Teď se stavím za Vlaďkou a povím jí, že jdu ven. Určitě za tebou během chvilky přijde.“

„Půjdu tě doprovodit,“ nabídla matka. Zprudka vstala a z toho náhlého pohybu na ni přišla závrať, zavrávorala – v poslední chvilce ji zachytil.

„Pozor! Ať neupadneš.“

Bezmocně k němu obrátila oči.

Povzdechl si. „Tak dobře. Ale jen ke dveřím, mami. Dál ne,“ řekl a podepřel ji.

„Chtěla bych se zase jednou podívat ven,“ prosila.

„Až příště. Uděláme si pěknou procházku. Půjdeme do parku, sedneme si na lavičku. Koupíme si něco dobrého a sníme to venku. Anebo se půjdeme podívat třeba na hřbitov, projdeme se pod vysokými stromy. Teď jsou celé zelené a krásně šumí. Vrhají stín a je pod nimi chládek a klid.“ Mluvil, jako by psal knihu, a přitom se mu před očima odvíjel pás vzpomínek. Když mluvil o hřbitovu, představoval si automaticky ten Olšanský mezi Žižkovem a Vinohrady, obrovský, s více než padesáti hektary, kde byly za dlouhá léta jeho existence uloženy více než dva miliony zesnulých – pozůstatky morových epidemií, válek i oběti té nejobyčejnější smrti, která jednou nevyhnutelně přijde. A pokud se nestane nic nenadálého, zachvátí taková obyčejná smrt nejprve jeho matku a potom, až bude dostatečně starý a možná si nebude ani uvědomovat, jak nablízku je, přijde za ním a zemře i on. Jeho blízcí se o něj postarají, položí ho do černé hlíny, kde už – Bože, odpusť – nebude záležet vůbec na ničem.

Pokaždé, když přemýšlel o posledních věcech, vracely se mu vzpomínky z dětství spojené s tajuplnými božstvy. Znovu nahlížel pěti- šestiletý do Jeruzalémské synagogy, lákající v období svátků kolemjdoucí osvětlenou branou. Jako dítě tam ovšem nikdy nevstoupil. Stejně temný, dokud se nerozsvítily svíčky na oltáři, byl ale i kostel svatého Jindřicha v Jindřišské ulici. Tam chodíval s rodiči v neděli na bohoslužby. Dosud si vybavoval ten zvláštní pocit v hrudi z nevyslovitelného tajemna, které s sebou příšeří sakrálního prostoru neslo.

Podal matce obřadně ruku: „Běž zase do kuchyně, mami. Sedni si a čekej.“ Stisk ruky znamenal – odcházím. Tady na tom místě se loučíme, já jdu na jednu stranu a ty na druhou. Když se pokusila znovu ho přesvědčovat o své pravdě, říkával: Už jsme si podali ruku, maminko… Všemocné zaklínadlo: podaná ruka znamená rozloučení.

Přirazil jí dveře před nosem a chvíli za nimi tiše čekal a naslouchal. Ulevilo se mu, když se konečně ozvaly šoupavé kroky. V klidu od nich odcházela. Shodil trepky a přezul se do polobotek položených na prahu. Potom zaklepal na sousední dveře.

Chvilku to trvalo, než cvakl zámek a do chodbičky vyhlédla kyprá žena v županu. „Co tak brzy, Ládíku? Vždyť ještě není sedm.“ Asi si právě sundala natáčky. Rukou se marně pokoušela srovnat neupravené, peroxidem odbarvené vlasy. „Půjdeš dál?“ Bylo jí něco přes padesát, ale vypadala o dost mladší.

Zavrtěl hlavou. „Kdepak. Jen jsem chtěl požádat, jestli byste se nemohla stavit za mámou,“ prosil a vysvětloval, „až budete mít čas. Já musím ven, něco koupit a pak mám jednání s jedním novinářem.“

„To víš, že ti ji pohlídám. Když to s ní člověk umí, je jako beránek. Od oběda jí odložím. Za chvíli začnu vařit. Bude svíčková,“ chlubila se, „ta chce svůj čas a maminka si pochutná.“

„To budete hodná.“

„Ale jdi, ráda to udělám. Kdo už by si měl jiný pomáhat, když ne sousedi. Jsme tu v těch světničkách natlačení… jako jedna rodina.“

Usmál se. Tělem mu proběhla vlna vřelosti. Uvědomoval si, že není na všechno tak docela sám. „Kdybyste snad něco potřebovala zvenčí přinést?“

„Ne, ne. Nic. Jsi hodný Ládíku, ale já nic nepotřebuju.“

Loučil se. „Tak tedy nějak po poledni.“

„Jen si nedělej starosti. Ráda se ti o maminku postarám.“

Přibouchla dveře. Ladislav se otočil a pohlédl do okna nad schodištěm. Do chodby se dral nový den. Na okamžik stanul oslněný světlem a zhluboka vdechl jiný vzduch, než byl ten v jeho bytě. Ocitl se ve zcela novém prostoru, ze šera vešel do světla – do bíle vymalované chodby, před bíle natřené dveře bytu se zlatým štítkem jmenovky. Ve vzduchu se vznášel jemný pach lyzolu.

Krok za krokem sestupoval ze schodů a radoval se z rána. Těšil se na slunce, přestože život prožíval v příšeří.

Šel dolů a představoval si svůj první dnešní cíl. Blahořečil tomu, že je poslední školní den a žáci vejdou do školní budovy až těsně před zvoněním, protože pro vysvědčení se už tak chodívá. Na náměstí Svobody budou čekat především chlapci. Ne proto, že by byla škola ještě dnes jako před lety zcela chlapecká, ale z toho důvodu, že děvčata jsou i v takový mimořádný den trochu jiná a mají zcela jiné zájmy. Mladíci budou postávat před sochou Karla Hladíka Mír, představující dvě děti s holubicí, a z budovy ministerstva obrany je budou z římsy nad vchodem střežit čtyři sochy vojáků s výstrojí ze dvacátých let. On si pak sedne na lavičku před Skleňák a chvilku na ní posedí. Opře se o dřevěné opěrátko a oddá se tomu bezstarostnému pohledu, který ho polaská na duši.

Ladislav šel dolů po schodech, přidržoval se zábradlí, ve světle kapku přivíral oči a mžoural skrz silná skla brýlí. Zaslechl o patro níž kroky a automaticky ukročil ještě více doprava, aby protijdoucím, kterých bylo, jak se zdálo, víc, uvolnil k namáhavější cestě vzhůru širší prostor.

Snil. Snil s otevřenýma očima. Vnímal dvě postavy, tlustou a těstovitou, zhluboka oddychující vpředu, a štíhlou v těsném závěsu za ní – mnohem svižnější, zkracující krok při každém došlápnutí. Tu, která s každým dalším schodem chtěla svého dýchavičného druha předběhnout, ale vždy si to nakonec rozmyslela a jen se zhoupla na špičce.

„Á, Mistr,“ hekl tlouštík, „to jsem rád, že vás vidím,“ dořekl s posledním dechem a skřípavě se rozkašlal.

Vyholené tváře, krátce střižené vlasy, košile neurčitých barev a těch nejobyčejnějších střihů – Ladislav pochopil a hrdlo se mu stáhlo.

„My dva se spolu přece dobře známe, soudruhu spisovateli. Nevidíme se poprvé a vy jste zblednul, jako by na vás sáhla smrt,“ tlouštík se přerývaně rozesmál.

„To je z toho nečekanýho překvapení,“ přidal se druhý. „Taková nenadálá návštěva zaskočí… ať už jsme to my, nebo třeba strejček z Moravy s demižonem vína v ruce. V tom bych nic osobního nehledal.“

„To je náš František,“ představil kolegu silnější muž a opřel se o zábradlí. „Toho si ještě možná nepamatujete. Přišli jsme se na vás, soudruhu Fuksi, podívat. Znáte to, jen taková obyčejná zdvořilostní návštěva. Nepíšeme si, a tak je třeba se o tom, že se všichni těšíme tomu nejlepšímu zdraví, přesvědčit osobně. Viď, Františku?“

„Přesně tak to je. Nadřízení si něco vymyslí a my holt musíme konat.“

Ladislav se vzpamatoval. „Půjdeme ke mně? Tady na chodbě přece…“

Tlouštík pokyvoval hlavou. „No ano, chodba není to nejvhodnější místo. Ale poslyšte, já mám lepší nápad. Což se neškrábat nahoru, ale sejít pomalu a pohodlně dolů. Sednout si do auta. Je tam příjemný chládek, slunce do něj zatím nepálí. Není nic pohodlnějšího.“

„Soudruhu Sůvo, když já bych přece jen raději…“

„Jen nemyslet, soudruhu. Hlavně nemyslet. Kdybysme vás chtěli naložit a odvízt, tak se tu s vámi takhle nedohadujeme. Vážně si chceme jen popovídat. A když půjdete s námi, tak vás ani moc nezdržíme. Jistě máte něco důležitýho na práci, viďte?“

„Já vlastně…“

„No, povídání si necháme do auta. Bude tam přece jen větší klid. Tady se každou chvíli otevřou dveře a někdo vykoukne ven. Františku, pomoz panu spisovateli, trochu se mu klepou kolena. Asi měl bujarou noc.“

Svižnější kolega přiskočil, chytil Ladislava pod levou rukou, tak jak se žena vodívá s mužem, a pravým ramenem ho přitlačil ke zdi. „Tak jdeme. Pomalu. Hezky jeden krok, ať nezakopneme. A druhý. Vidíte, jak nám to pěkně jde,“ chválil ho František. „Cítím z vás nějakou příjemnou voňavku.“

„Parfém.“

„No jistě,“ řekl, „parfém se tomu správně říká. To nebudou nějaký obyčejný živý květy. To bude něco luxusnějšího – tuzex anebo cizina. Určitě od přátel.“

Sestoupili pomalu až dolů a ve dveřích dal tajný Ladislavovi přednost. Pobízel ho: „Jen kupředu, nemůžete ho přehlídnout,“ pokynul k limuzíně před vchodem. „Tak tohle je to naše luxusní vozidlo. Usaďte se vzadu a tady soudruh poručík si sedne vedle vás.“ Vytáhl klíčky a odemykal.

Už to nebyl ten před lety proslavený vůz StB Tatraplán. Dnešní béžová škodovka by vedle něj vypadala jako chudý příbuzný.

Tajný otevřel dvířka. „Pozor na hlavičku, Mistře. Sehnout a hupky dovnitř.“

Ladislav se posadil na měkké sedadlo, spojil dlaně a složené ruce položil do klína.

Tlouštík ztěžka dosedl na vedlejší místo a pootevřel okénko. „Jen na dva prsty,“ řekl, „to aby se nám lepší dýchalo. Dneska bude pěkný parno. Co říkáte?“

Ladislav prohodil pár slov o létu, o nadcházejícím slunečném dnu a rozpálených ulicích v centru města.

„Hned je vidět, že jste spisovatel,“ podotkl tlouštík. „Já bych to tak vzletně říct nedokázal. Prostě takhle: Bude hic, celej den se budeme potit v šatech a večer přijdeme domu celý spařený.“

Ladislav mlčel a skelně hleděl před sebe.

„Já vím, každej máme to svý, ale musíte si, soudruhu Fuksi, přiznat, že sedět doma v chládku a ťukat do psacího stroje je proti tomu, co musíme za den stihnout my, velká pohodička.“ Odpovědi se nedočkal ani teď. „Takže my se teď budeme ptát a vy budete podle pravdy odpovídat.“

Hubený se vložil do řeči. „My prostě víme všechno. Nechceme po vás žádný světobornosti, nic novýho nám neříkáte. Jen potvrdíte, co už je dávno v protokolech.“

„Ale jdi, Františku, ty jsi hned se vším hotovej. Mistr přece nemůže jen kejvat, je to spisovatel, musí dostat prostor, aby mohl vyprávět příběh. Vám teď hrají někde nějaký pořad, viďte? Kdepak je to, Františku?“

„V Divadle hudby.“

„No jo, v Divadle hudby. A jmenuje se to?“

Mladší hledal ve složce. „Un poco triste,“ četl, jak bylo psáno.

„Un poco triste,“ opakoval poručík se správnou výslovností. „Copak to znamená, soudruhu spisovateli?“

„Trochu smutně,“ řekl tiše Ladislav.

„No ano, trochu smutně. Proč smutně, když to dávají v hudebním divadle? Co je na hudbě smutnýho? Hrajou v tom kuse pohřební marše či co? Slyšel jsem, že v tom vystupuje taky Preissová. To jsem nevěděl, že je taky zpěvačka.“

Mladší ožil. „Viděl jste ji kdysi v tom filmu, ještě za svobodna, jak se to jen jmenovalo? Rozmarný léto. Jsou tam vidět ty její…“

„Přednosti, Františku,“ doplnil poručík, „tak se to slušně říká. Ale to soudruha spisovatele jistě nezajímá. Mám dojem, že soudružka Preissová není jeho typ. Znáte se s ní dobře?“

Ladislav zavrtěl hlavou.

„Vždyť hraje ve vašem kuse. Musíte ji znát.“

„Ne –“ odmlčel se. „A vůbec tam nezpívává,“ doplnil ještě.

Poručík vrtěl hlavou. Vystupuje v hudebním divadle, a nezpívá?“

„A už ani nehraje,“ doplnil Ladislav, „skončila sezona. Snad zase po prázdninách, pokud bude zájem.“

„Pořád mám na stole ten váš nešťastnej spis,“ řekl poručík. „Co s ním? A co s vámi? Já myslel, že jsme se spolu na všem dohodli. Nasliboval jste nám toho, a teď skutek utek. K těm druhejm přece nepatříte… nebo jo?“

„Nepatřím.“

„No vidíte, tak tedy patříte k nám. Budeme s tím muset něco udělat. Něco nám budete muset povědět, a ne pořád mlčet jako ryba. Chováme se k vám víc než vstřícně. A vy? Co pro nás děláte vy? Nedávno vám sice vyšla nějaká pěkná knížka… Já ji teda nečet, jen v novinách jsem zahlíd rozhovor s vámi. Že je to snad o tom, jak se nám tu krásně žije. Je to tak? Jak se jmenuje?“

„Návrat z žitného pole.“

„No jo, Návrat… Teď si vzpomínám. To je ale jen kapka v moři. Nějakej kluk, kterej pozná, že je v socialismu nejlíp, vás nespasí, to si musíte uvědomit.“

„Mám moc práce,“ řekl Ladislav, „nemám čas.“

Poručík ho přerušil. „Ale jděte. To mi nevykládejte. Podívejte, my dva s Františkem jsme vlastně dobráci. Snažíme se vám jen pomoct. Ukázat tu správnou cestu, protože ji skrz ty svý představy jasně nevidíte. Když ale nebudou žádný výsledky, nebudeme ani my dva. Na starost vás dostanou jiný soudruzi a vybírat si je nebudete. Neměl bych to říkat, ale máme tam pár takovejch, ze kterejch jde přímo strach. Říkáme jim vytloukači zubů,“ usmál se. „Oni vám ty vaše zuby nevyrazí, to ne, to se zase nebojte, ale mají holt trochu jiný metody a nejsou tak trpělivý. Něco takovýho přece nemá cenu riskovat. Co říkáte?“

„Já…“ Ladislav nasucho polkl.

„Tak má, nebo nemá?“

„Nemá.“

„Tak vidíte, sám si to uvědomujete a nemusím na vás dělat ani nějakej nátlak, jak se říká – prostě to cenu nemá a tečka.“

V autě se rozhostilo ticho. Bledý Ladislav křečovitě tiskl ruce k sobě. Kolem vozu přecházeli lidé, hovořili spolu a dovnitř doléhaly jejich bezstarostné hlasy.

„Máme tu jeden doklad, soudruhu Fuksi. Už jsme vám ho párkrát ukazovali. Františku, přečti ho soudruhu spisovateli.“

Mladší sáhl do desek a vytáhl z nich nažloutlý list strojopisového dokumentu: „Prohlášení,“ předčítal: „Zcela dobrovolně jsem se zavázal pomoci orgánům vojenské kontrarozvědky ministerstva vnitra a jsem si vědom, že se jedná o státní tajemství. Slibuji zachovat přede všemi a za všech okolností mlčenlivost. Moje krycí jméno, které budu používat, je Láďa. Ladislav Fuks, datum…“

„Stačí, přerušil ho poručík. Je tam váš podpis. Nemusím vás jistě poučovat o tom, co znamená podepsat závazek a jaká je pracovní náplň agenta. Jednáme s vámi v rukavičkách a za to očekáváme, že s námi budete spolupracovat. Rozumíte?“

Přikývl.

„Nedá se uhnout, soudruhu Fuksi. Není kam. Myslete na svou matku, žije přece s vámi, není nejmladší a slyšel jsem, že je i nemocná. Kdo by se o ni postaral, kdyby došlo k nejhoršímu. A to nemůžeme vyloučit, stát se může cokoli. Má tu snad zůstat sama bez pomoci jen proto, že nejste schopen pro ni něco udělat?“

Ladislavovi stekla po zádech krůpěj potu.

„Příští týden nás máte navštívit, dostal jste už předvolání?“

„Ne.“

„Tak ho brzy dostanete. A potom vám přidělíme úkol. A vy ho provedete. Ve vlastním zájmu ho provedete.“

Neznatelně přikývl.

„A teď vystupte. Všechno podstatný víte. A loučit se ani nemusíme. Na brzkou shledanou, soudruhu Fuksi.“

František se otočil, natáhl se a otevřel mu dvířka. Poručík si posloužil sám a přesedl si na přední řidičovo sedadlo. Opřel se a nastartoval. „Tak my pojedeme.“

Ladislav prkenně vystoupil ze škodovky a ta vzápětí odrazila od chodníku. Zmatený zůstal stát a dlouho hleděl za ujíždějícím vozem. Upíral pohled skrz zadní okénko, dokud dvě temné siluety za ním nesplynuly v šedavý stín. Cuklo mu v ruce, cosi jako podmíněný reflex jej nutilo ji pozvednout. Málem těm dvěma pokynul, jako by se chtěl rozloučit s těmi nejlepšími přáteli. Na poslední chvíli si uvědomil, že tohle skutečně není nutné. Připadal si jejich jistotou zhypnotizovaný, cítil se ponížený a vinu za to dával jen sám sobě. V myšlenkách se ocitl ve válečných letech, protože ho napadlo, že někteří tehdy stejně automaticky jako dnes on zvedali ruku k árijskému pozdravu. Teprve poté, co nataženou pravici opět připažili, si zahanbeně uvědomili, co to vlastně udělali… Obavy, oč lepší je to slovo nežli strach. Obavy jsou lidské, zní tak vznešeně, samy sebe omlouvají: Měl jsem jen obavy – jen. Každý má někdy obavy. Ale strach, strach není jen, strach je sprostý a patří především slabochům.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Příběh spalovače mrtvol.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.