Zastoupení

Specifika a kontext

Zastoupení

Specifika a kontext

Miroslav Sedláček, Tomáš Střeleček a kolektiv

Vzor citace:

SEDLÁČEK, M., STŘELEČEK, T. a kol. Zastoupení. Specifika a kontext. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2020, xx s.

Kniha vznikla za podpory výzkumného projektu Soukromé právo a výzvy dneška, id. PROGRES Q03.

Lektorovali:

JUDr. Dita Frintová, Ph.D., katedra občanského práva PF UK

doc. JUDr. Ondřej Frinta, Ph.D., katedra občanského práva PF UK

JUDr. Renáta Šínová, Ph.D., katedra soukromého práva a civilního procesu PF UPOL

© JUDr. Miroslav Sedláček, Ph.D., LL.M.; Mgr. Ing. Tomáš Střeleček, LL.M., Ph.D.; Mgr. Zuzana Durajová; JUDr. Petra Dvorská; Mgr. Petra Feniková; Ing. Bc. Jan Hájek, MBA, DiS.; PhDr. Mgr. Daniel Hanuš, LL.M., MBA; Mgr. Martin Halada, LL.B.; Mgr. Kateřina Holečková; JUDr. Jan Hořeňovský; Mgr. Ján Ivančík; Mgr. Kateřina Janderová; Mgr. Petra Janeková; Mgr. Adam Jareš; JUDr. PhDr. Alexander Kult; JUDr. Jan Langmeier; Mgr. Tereza Mališová; Mgr. Dominik Matuška; JUDr. Mgr. Petr Navrátil, Ph.D., LL.M.; JUDr. Mgr. Michal Nop; Mgr. Dominika Novotná; Mgr. Laura Otýpková, Ph.D.; Mgr. Vojtěch Říha; JUDr. Vladimír Sharapaev; Mgr. Jan Škrabka, M.A., M.Sc., M.Sc.; Mgr. Ondřej Šmat; JUDr. Mgr. Martin Šolc; JUDr. Jana Švábová, Ph.D.; 2020

ISBN 978-80-7598-867-6, brož.

ISBN 978-80-7598-938-3, epub

www.wolterskluwer.cz

Seznam použitých zkratek[1]

autorský zákon

zákon č. 121/2000 Sb., o právu autorském, o právech souvisejících s právem autorským a o změně některých zákonů (autorský zákon)

BGB

německý občanský zákoník z roku 1896

CRPD

Úmluva o právech osob se zdravotním postižením (č. 10/2010 m. s.)

c. ř. s.

zákon č. 113/1875 ř. z., o soudním řízení v občanských rozepřích právních

d. ř.

zákon č. 280/2009 Sb., daňový řád

dZPO

německý civilní řád soudní z roku 1877

eIDAS

nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 910/2014 ze dne 23. července 2014 o elektronické identifikaci a službách vytvářejících důvěru pro elektronické transakce na vnitřním trhu a o zrušení směrnice 1999/93/ES

ESLP

Evropský soud pro lidská práva

EÚLP

Úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod (č. 209/1992 Sb.)

exekuční řád

zákon č. 120/2001 Sb., o soudních exekutorech a exekuční činnosti (exekuční řád)

insolvenční zákon

zákon č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení (insolvenční zákon)

interrupční zákon

zákon č. 66/1986 Sb., o umělém přerušení těhotenství

Listina

usnesení předsednictva ČNR o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky, uveřejněné pod č. 2/1993 Sb.

notářský řád

zákon č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti (notářský řád)

NS

Nejvyšší soud

o. s. ř.

zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

o. z. o. / ABGB

Všeobecný zákoník občanský pro veškeré německé země dědičné rakouského mocnářství, vyhlášený patentem ze dne 1. června 1811, č. 946 RGB

obč. zák.

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

obč. zák. č. 40/1964 Sb.

zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník

öZPO

rakouský civilní řád soudní z roku 1895

s. p.

zákon. 549/1991 Sb., o soudních poplatcích

s. ř.

zákon. 500/2004 Sb., správní řád

s. ř. s.

zákon. 150/2002 Sb., soudní řád správní

SDEU

Soudní dvůr Evropské unie

ÚS

Ústavní soud

Ústava

zákon č. 1/1993 Sb., ústava České republiky

z. m.

zákon č. 202/2012 Sb., o mediaci a o změně některých zákonů (zákon o mediaci)

z. m. p. s.

zákon č. 91/2012 Sb., o mezinárodním právu soukromém

z. o. k.

zákon č. 90/2012 Sb., o obchodních společnostech a družstvech (o obchodních korporacích)

z. r. ř.

zákon č. 216/1994 Sb., o rozhodčím řízení a o výkonu rozhodčích nálezů

z. ř. s.

zákon č. 292/2013 Sb., o zvláštních řízeních soudních

z. s. s.

zákon č. 202/2012 Sb., o soudech, soudcích, přísedících a státní správě soudů a o změně některých zákonů (zákon o soudech a soudcích)

z. s. v. d.

zákon č. 297/2016 Sb., o službách vytvářejících důvěru pro elektronické transakce

z. z. s.

zákon č. 372/2011 Sb., o zdravotních službách a podmínkách jejich poskytování (zákon o zdravotních službách)

zák. práce

zákon č. 262/2006 Sb., zákoník práce

zák. o advokacii

zákon č. 85/1996 Sb., zákon o advokacii

zák. o daňovém poradenství

zákon č. 523/1992 Sb., o daňovém poradenství a Komoře daňových poradců České republiky

zák. o distribuci pojištění

zákon č. 170/2018 Sb., o distribuci pojištění a zajištění

zák. o elektronickém podpisu

zákon č. 227/2000 Sb., o elektronickém podpisu a o změně některých dalších zákonů (zákon o elektronickém podpisu)

[1]  Není-li dále uvedeno jinak, jsou všechny předpisy v textu citovány ve znění pozdějších předpisů.

Předmluva

Miroslav Sedláček[1]

Zastoupení je prastarým právním institutem, jenž se od svého původního účelu, kterým bylo ulehčit právní styk, usnadnit právní jednání osob (subjektů práva), dále významně vyvinul. Kolektivem autorů je předkládána originální publikace, která je zaměřena na zastoupení, a to ve vícero rovinách. O tématu je pojednáno podle duality práva procesního (resp. civilního procesu) a práva hmotného, z pohledu do minulosti, přítomnosti i do budoucnosti. Vytyčenou problematiku autorky a autoři, mladí právní vědci a vědkyně, analyzují s akcentem na hloubku poznání tématu, kde se zaměřují na specifika jednotlivých aspektů zastoupení, které rozebírají nejen z úzkého profilujícího hlediska, ale zasazují jej i do širšího kontextu.

Právní monografie vznikla jako odkaz na mezinárodní soukromoprávní doktorandskou konferenci „Civilistické pábení: Zastoupení“, která se konala v červnu 2020 na Právnické fakultě Univerzity Karlovy. Jejím smyslem bylo skloubit prezentaci vědecké práce se setkáním nastupující generace právních badatelů a významných osobností recentní právní vědy, a tím vytvořit zázemí pro navázání budoucích profesních kontaktů. Právě daná konference se stala příčinou pro detailnější rozpracování vybraných otázek zastoupení do obsahově homogenní publikace.

Hlavní, výkladový text publikace je rozvržen do tří částí. V rámci oddílu, který se zaměřuje na zastoupení z pohledu civilního procesu, jsou analyzovány zejména otázky povinného zastoupení, nezávislosti advokáta při zastoupení, substituce v civilním procesu, aby následně proběhla analýza specifik zastoupení z pohledu insolvenčního práva a v kontextu mezinárodních aspektů (zastoupení v mezinárodní obchodní arbitráži a srovnání zastoupení u hromadných žalob). V oblasti práva hmotného je pak analyzováno především zastoupení smluvní, a to v komparaci, dále jsou rozebírány otázky plné moci, zejména elektronické plné moci či elektronického podpisu na plné moci. Následně se publikace věnuje zastoupení fyzických osob (specifika zastoupení nezletilého a při umělém přerušení těhotenství) a právnických osob (otázka veřejného pořádku při zastoupení či specifika opatrovníka společenství vlastníků jednotek) a zastoupení v obchodněprávních vztazích (kupř. jednání pojišťovacího zprostředkovatele). Pokud jde o další kontext tématu, jsou v pohledu do minulosti zvláště představeny etické aspekty zastoupení ve starověkém Římě a následně jsou analyzovány (budoucí) možnosti využití umělé inteligence při zastoupení.

Co do stylu zpracování je monografie určena čtenářkám a čtenářům, kteří mají zájem nahlédnout hlouběji do zvláštních otázek zastoupení, aniž by přicházeli o širší kontext. Některé otázky jsou analyzovány vůbec poprvé a mají sloužit jako východisko pro další diskusi nad trvale aktuálním tématem zastoupení. Text publikace tak může být nejen inspirativním zdrojem soustavnějšího výkladu, ale také vhodnou pomůckou pro vyhledání specifických informací, ať už ryze doktrinálních, nebo těch praktických, včetně odkazů na relevantní literaturu a soudní judikaturu.

Praha, prosinec 2020

[1]  Vedoucí autorského kolektivu, katedra občanského práva, Právnická fakulta Univerzity Karlovy. Autor děkuje za spolupráci na publikaci kolegovi Mgr. Ing. Tomášovi Střelečkovi, LL.M., Ph.D., jakož i všem autorkám a autorům za odvedenou práci při zpracování jednotlivých kapitol. Dále autor děkuje prof. JUDr. Janu Kuklíkovi, DrSc., děkanovi Právnické fakulty Univerzity Karlovy, prof. JUDr. Janu Dvořákovi, CSc., vedoucímu katedry občanského práva Právnické fakulty Univerzity Karlovy, prof. JUDr. Aleně Mackové, Ph.D., z katedry občanského práva Právnické fakulty Univerzity Karlovy, kteří projekt civilistického „pábení“ významně podpořili, stejně jako PhDr. Mgr. Marii Novotné z právní redakce nakladatelství Wolters Kluwer ČR za profesionální přístup a práci na redakčních úpravách publikace.

ČÁST PRVNÍ

Civilní proces

1

povinné zastoupení účastníků v civilníM soudním řízení prizmatem současné právní úpravy a rekodifikačních snah

Miroslav Sedláček[1]

1.1 Úvod

V podmínkách současné právní úpravy platí, že účastník řízení nemusí být v průběhu civilního řízení procesně zastoupen. Povinné zastoupení v řízení přitom u nás bylo historicky zavedeno již v roce 1895 (srov. § 27 c. ř. s.).[2] Procesní strany musely být povinně zastoupeny advokátem před sborovými (tj. krajskými) soudy první stolice a přede všemi soudy vyšší stolice, s výjimkou řízení ve věcech manželských před soudem první stolice a některých jednotlivě určených procesních úkonů např. před soudem dožádaným anebo činným z příkazu.[3] Povinné zastoupení se na našem území uplatňovalo jako pravidlo,[4] a to až do konce roku 1950. Nejprve zák. č. 319/1948 Sb., o zlidovění soudnictví (srov. § 39 zákona) zrušil povinné zastoupení pro řízení v prvním stupni,[5] aby o dvě léta později přijatý občanský soudní řád č. 142/1950 Sb. odstranil povinné zastoupení zcela.

De lege lata není povinné zastoupení účastníků řízení věcí minulosti, ale uplatňuje se i dnes jako zvláštní procesní podmínka na straně účastníka, který podává dovolání jako mimořádný opravný prostředek (srov. § 241 o. s. ř.). Bez významu není ani úprava povinného zastoupení ve správním soudnictví pro řízení o kasační stížnosti (srov. § 105 odst. 2 s. ř. s.), a stejně tak v řízení před Ústavním soudem se účastník nebo vedlejší účastník může dát zastoupit pouze advokátem (§ 29 zákona o Ústavním soudu). Povinné zastoupení účastníků je upraveno rovněž v zahraničních právních úpravách. Kupříkladu v Německu se zastoupení v civilním soudním řízení uplatňuje před zemskými soudy (Landgerichte), vrchními zemskými soudy (Oberlandesgerichte) a Spolkovým soudním dvorem (Bundesgerichtshof); v řízení před obvodními soudy (Amtsgerichte) je pak zastoupení povinné v některých rodinných věcech (srov. § 78 dZPO).

Cílem úvodní kapitoly předkládané monografie je představit zastoupení jako prastarý právní institut v rovině povinného zastoupení účastníků civilního řízení, a to jak v historických souvislostech, tak z pohledu současné právní úpravy a úvah de lege ferenda.

1.2 Historický exkurs

Při pohledu zpět do minulosti civilního procesu a jeho právní úpravy se povinné zastoupení účastníků uplatňovalo v daleko širším rozsahu, něž je tomu dnes. Především vývoj rakousko-uherské monarchie si na konci 19. století vyžádal rozsáhlou změnu právního řádu. Součástí procesní reformy se stal mj. zákon č. 113/1895 Sb. (c. ř. s.), který jako nástupce Josefínského soudního řádu pokračoval v nastolených tradicích. Povinné zastoupení podle prvního odstavce § 27 c. ř. s.[6] platilo s určitými výjimkami pro řízení před sborovými (tj. krajskými) soudy první stolice a přede všemi soudy vyšší stolice.[7] Z toho vyplývá, že vystupovat před soudem samostatně bez zastoupení advokátem bylo možno pouze v řízení, které v první stolici příslušelo okresnímu nebo tzv. městskému delegovanému okresnímu soudu. V této souvislosti je však třeba upozornit na věcnou příslušnost soudu odvíjející se od výše hodnoty předmětu sporu dle jurisdikční normy z roku 1895.[8] V ní byla v § 49 stanovena horní hranice pro okresní soudy a okresní soudy obchodní na 15 000 Kč, a pokud byla tato hranice překročena, pak byly v prvním stupni příslušné sborové soudy první stolice, krajské soudy, krajské soudy obchodní, popřípadě obchodní senáty sborových soudů první stolice (srov. § 50 a 51 jurisdikční normy). V § 28 c. ř. s. byly také vymezeny tzv. právně kvalifikované osoby, u kterých se povinné zastoupení nevyžadovalo ani v první či vyšší stolici. Byli jimi advokáti, notáři, osoby způsobilé k vykonávání soudcovského úřadu a osoby u soudu zaměstnané.

Na právní řád měla v té době zásadní vliv celá řada historických a politických událostí. Byl to zejména vznik Česko-Slovenského státu, který si v roce 1918 vyžádal přijetí tzv. recepční normy.[9] První republika jejím prostřednictvím prozatímně převzala stávající právní řád tehdejšího Rakousko-Uherska (srov. čl. 2 recepční normy), tedy i již výše zmíněné procesní předpisy.[10] O unifikaci zdvojené právní úpravy procesního práva se v prvorepublikovém Československu pokoušelo k tomu určené ministerstvo, a především pak přední český procesualista Václav Hora. Byl to právě on, kdo důvody povinného zastoupení výstižně vyjadřoval: „Odhodlává-li se zákon v některých případech nutiti strany k tomu, aby se daly zastupovat advokáty, nevychází – a nesmí vycházeti – snad z toho, aby bylo zjednáno a zaručeno příslušníkům advokátního stavu jisté zaměstnání a pramen výživy, nýbrž činí tak proto, aby procesní látka, dříve než bude předložena soudu, byla právnicky promyšlena, odborně zpracována a uspořádána; to je i v zájmu stran, jež nejsouce znalé práv, mají býti chráněny před možnou újmou, z této neznalosti jim hrozící, i v zájmu soudu, jemuž má býti práce ulehčena a odpovědnost zmenšena. Nucené zastoupení stran advokáty může ale působiti také značnou měrou k smírnému vyřešení věci a tím i k odvrácení sporů, jsou-li advokáti stran na výši svého povolání.“[11] I když byl zpracován vládní návrh civilního řádu soudního, který byl roku 1937 předložen Národnímu shromáždění, nepřinesl po obsahové stránce žádnou významnější změnu úpravy civilního procesu. Byly to zejména váznoucí práce na připravované hmotněprávní kodifikaci a také nastalá situace mnichovského diktátu, které definitivně zabránily jeho dalšímu projednání.[12] Podoba připravovaného civilního řádu soudního však neunikla veřejnosti, která jej označila za komentář předchozí právní úpravy, jenž upravil pouze její nedostatky.[13]

Až přijetí zákona o zlidovění soudnictví na počátku roku 1949, jehož inspirací se stal sovětský procesní předpis,[14] přineslo do civilního soudního řízení výrazné změny. Došlo k nahrazení třístupňové soudní soustavy pouze dvoustupňovou, k zavedení soudců z lidu, kteří se podíleli na rozhodování jako přísedící, jakož i ke zrušení povinného zastoupení v první instanci, které se napříště mělo nahradit všeobecnou poučovací povinností soudu. V řízení před soudy první stolice nebyly dle § 39 odst. 1 zákona strany (účastníci) povinny dát se zastupovat advokátem, avšak povinné zastoupení v první stolici se zcela nevyloučilo (srov. vyloučení zastoupení advokátem v pracovních sporech, pokud hodnota předmětu sporu nepřesahuje 5 000 Kčs). Povinné zastoupení advokátem tak bylo stanoveno pro všechna druhoinstanční řízení s výjimkou pracovního sporu, kde mohl stranu zastupovat zaměstnanec odborové organizace s právním vzděláním. Náhradou za absentující povinné zastoupení se stala poučovací povinnost soudu.

Československý legislativní proces vedený pražskou a bratislavskou komisí pro jednotné civilní řízení započal roku 1949 připravovat nový civilní procesní kodex.[15] Práce vyústily o rok později, kdy vstoupil v platnost občanský soudní řád.[16] Tento obsáhlý procesní předpis upravil všechny druhy civilního řízení, přičemž povinné zastoupení zcela odstranil. To bylo odůvodněno především ideologickými argumenty, které jsou z dnešního pohledu zcela nepřijatelné. Zrušení povinného zastoupení vyvolalo zároveň potřebu jinak zajistit to, aby nezastoupená a práva neznalá strana nepodlehla v řízení jenom proto, že ve skutečnosti není schopna v řízení smysluplně samostatně jednat.[17] K zaručení nejen formální, ale také materiální rovnosti měla sloužit široce pojatá poučovací povinnost soudu (poskytování právních rad), nadto tehdy obsazeného především soudci z lidu, kteří měli hájit zájmy dělnické třídy.[18] Významnou změnou byla také účast veřejného prokurátora označovaného za tzv. strážce socialistického společenského zřízení.[19]

Následný vývoj práva, především po přijetí Ústavy v roce 1960,[20] ve které byly nově zakotveny také odvětvové principy civilního procesu, vyústil v přesvědčení, že pro civilní soudní řízení se vyžaduje kodex stručný, který zjednoduší řízení co do pochopitelnosti i aplikovatelnosti procesních norem, což se však později ukázalo jako mylná představa.[21] Výsledkem bylo přijetí zák. č. 99/1963 Sb., který po četných novelizacích platí dodnes. Povinné zastoupení v jeho původním znění upraveno nebylo, v nastaveném trendu tak bylo pokračováno. Po listopadovém převratu v roce 1989 došlo ke změnám i v civilním právu procesním. Občanský soudní řád byl změněn zásadní novelou zák. č. 519/1991 Sb.,[22] na základě které došlo mj. k nahrazení stížnosti pro porušení zákona dovoláním jako mimořádným opravným prostředkem a k obnovení povinného zastoupení pro některá řízení (srov. dovolací řízení, § 241 o. s. ř.).

1.3 Současný stav právní úpravy

Platná právní úprava vyžaduje jako zvláštní procesní podmínku na straně účastníka, který dovolání podává, tzv. povinné zastoupení advokátem nebo notářem.[23] Notář může zastupovat dovolatele pouze pokud je to v souladu s omezením, která pro poskytování právní pomoci notáři upravuje notářský řád [srov. § 3 odst. 1 písm. a) notářského řádu].[24]

Účel povinného zastoupení vyplývá z podstaty dovolacího řízení, které slouží k přezkoumání právních otázek, mnohdy mimořádně složitých. Na dovolatele jsou kladeny zvýšené nároky, jak po stránce splnění náležitostí předepsaných v § 241a odst. 2 o. s. ř., tak z hlediska precizního vymezení dovolacího důvodu (srov. § 241a odst. 1 a 3 o. s. ř.).[25] Povinným zastoupením se má zajistit, aby se dovolateli dostalo kvalifikované právní pomoci, aby dovolání vyhovělo zákonem stanoveným požadavkům, a aby dovolací soud mohl rozhodovat dostatečně efektivně bez nutnosti odstraňovat vady podání.[26] Lze přisvědčit Evě Dobrovolné, že „ačkoliv zákonodárce usiloval o to, aby byla kritéria přípustnosti dovolání v co nejvyšší možné míře transparentní, jasná, předvídatelná a efektivní, podle počtu odmítacích usnesení pro nevymezení důvodu přípustnosti dovolání, která byla vydána po účinnosti novely č. 404/2012 Sb. tomu tak bezezbytku není“.[27] I když nová právní úprava přinesla pro toto podání vyšší nároky, je zřejmé, že se zástupcům dovolatele velmi často nedaří dovolání sepsat tak, aby vyhovělo požadavkům zákona nebo nejsou s to odhadnout, zda má dovolání v dané věci šanci na úspěch.[28] Podnětnou se pak jeví myšlenka zavedení tzv. advokátů Nejvyššího soudu, kteří by se specializovali právě jen na dovolací řízení, čímž by byla zajištěna ještě vyšší míra ochrany dovolatele.

Součástí povinného zastoupení dovolatele advokátem či notářem je i požadavek, aby již samotné dovolání bylo sepsáno tímto zástupcem.[29] Promítnutí tohoto principu do náležitostí dovolání znamená, že relevantní mohou být jen údaje učiněné povinným zástupcem dovolatele, a že tedy nelze přihlížet k tomu, co o náležitostech dovolání (co do rozsahu napadeného rozhodnutí a vymezení dovolacího důvodu) uvedl sám dovolatel.[30] Již z toho lze usuzovat, že druhá strana v dovolacím řízení zastoupena být nemusí, když jediným procesním úkonem, který od ní zpravidla přichází v úvahu, je vyjádření k dovolání, které může sepsat sama.[31] Povinné zastoupení však není vyžadováno v některých taxativně vymezených případech, kde to není opodstatněné. Je tomu tak v případech vymezených v § 241 odst. 2 a 3 o. s. ř., tedy je-li dovolatelem fyzická osoba, která má právnické vzdělání,[32] je-li dovolatelem právnická osoba, stát, obec nebo vyšší územní samosprávný celek, jedná-li za ně osoba uvedená v § 21, 21a anebo v § 21b o. s. ř., která má právnické vzdělání, nebo je-li dovolatelem obec, kterou zastupuje stát podle § 26a o. s. ř., jedná-li jménem státu za zastoupenou obec osoba uvedená v § 26a odst. 3 o. s. ř., která má právnické vzdělání.[33] To je dovolatel povinen soudu prokázat.

V procesněprávní doktríně, stejně jako v soudní praxi, však zůstává povaha povinného zastoupení sporná, neboť někdy je chápáno jako omezení procesní způsobilosti účastníka,[34] jindy jako zvláštní procesní podmínka.[35] Každopádně k povinnému zastoupení může dojít na základě plné moci,[36] na základě zákona zákonným zástupcem nebo opatrovníkem dovolatele, kteří jsou advokáti nebo notáři, popřípadě na základě rozhodnutí soudu (srov. § 30 o. s. ř.). Nedostatek odborného zastoupení je nedostatkem, který brání v pokračování řízení.[37] Dovolatel bude v takovém případě vyzván, aby si zvolil advokáta (notáře) a předložil soudu plnou moc včetně advokátem (notářem) sepsaného dovolání, případně aby doložil své právnické vzdělání. Výzva musí obsahovat poučení o procesních důsledcích neodstranění nedostatku povinného zastoupení.[38] Dřívější praxe spokojující se s tím, že advokát alespoň potvrdil, že se s obsahem dovolání ztotožňuje,[39] je s účinností od 1. 1. 2013 prakticky vyloučena § 241a odst. 5 o. s. ř., podle něhož se nepřihlíží k obsahu dovolání podaného nezastoupeným účastníkem;[40] jestliže takové dovolání nemá podle uvedeného pravidla procesně relevantní obsah, není se s čím ztotožnit.[41] Nevyhoví-li účastník výzvě soudu, bude dovolací řízení zastaveno (ve smyslu § 43 odst. 2, § 104 odst. 1 o. s. ř.).

1.4 Perspektivy budoucí právní úpravy

Věcný záměr civilního řádu soudního[42] navrhuje zavést pravidlo povinného zastoupení stran advokátem s výjimkou řízení před okresními soudy ve věcech, v nichž hodnota předmětu sporu nepřesahuje 50 000 Kč, a v řízení o stížnosti proti usnesení okresního soudu v takové věci.[43] Pro řízení o žalobě pro zmatečnost a na obnovu řízení by povinné zastoupení mělo platit vždy, bez ohledu na hodnotu předmětu sporu.[44] Zavedení povinného zastoupení stran advokátem se v tomto světle jeví jako příhodné. Jsem zároveň přesvědčen, že s ohledem na potřebu rekodifikace civilního práva procesního bude otázku povinného zastoupení nutné ještě dále diskutovat,[45] přičemž výše uvedené představuje (jen) možná východiska než definitivní podobu pravidla, které by mělo být v budoucím civilním řádu soudním obsaženo.

Vzhledem k tendenci posilování procesní odpovědnosti stran za průběh řízení, stejně jako za jeho výsledek,[46] která je systematicky posilována od začátku 90. let minulého století, a která se projevila ve všech významných novelách o. s. ř.,[47] s sebou povinné zastoupení advokátem nese určité výhody. Na druhou stranu je však třeba připustit, že náklady spojené s povinným zastoupením budou pro každou ze stran představovat vždy určitou finanční zátěž.

Předně se povinné zastoupení může pozitivně projevit již před zahájením soudního řízení při posuzování skutkové a právní stránky věci. Zejména pak při zvážení, zda je vůbec na místě řízení zahájit, či nikoliv (např. proto, že právní nárok, o němž se klient domníval, že mu náleží, vůbec nemá oporu v právním řádu, nebo proto, že důkazní situace nedává vyhlídky na úspěch apod.).[48] Odborná konzultace otázek skutkových, stejně jako právních, může vést ke smírnému vyřešení věci, jehož význam lze spatřovat jak v časově rychlém řešení, tak v šetření nákladů, které jsou s každým řízením spjaty. To nepochybně přispívá k odbřemenění soudů, které je společensky žádoucí.

Povinné zastoupení také významně ovlivňuje celkový charakter civilního řízení. Ve shodě s Alenou Mackovou „vede zastoupení všech stran v řízení ke dvěma základním důsledkům: jedním z nich je vyrovnání právního postavení stran (rovnost zbraní), kvalitativně se však mění i průběh procesu, neboť se na něm podílejí osoby znalé práv (soudci a advokáti), které se právem zabývají jako svou profesí“.[49] Zaměřím-li se na průběh procesu, pak je to především znalost hmotněprávních norem, na které jsou v civilním soudním řízení kladeny ty nejvyšší nároky, neboť právě ony jsou zdrojem vyvození správných skutkových tvrzení. V tomto ohledu by advokát měl být lépe schopen přednést skutkovou verzi a nabídnout důkazy k jejímu prokázání než odborně nezastoupený účastník řízení. Je třeba připomenout, že k zajištění efektivního soudního řízení se vyžaduje naplnění zejména dvou předpokladů.[50] Za prvé je jím kvalitní příprava jednání ze strany soudu,[51] za druhé pak kvalitní příprava ze strany účastníků řízení, resp. jejich zástupců, jak po stránce skutkové, tak důkazní. Lze se domnívat, že v případě povinného zastoupení stran dochází k naplnění obou z uvedených předpokladů. Pokud bude účastník již od počátku řízení ve své činnosti postupovat procesně kvalitně a bude svým zástupcem doprovázen v celistvosti skutkové, důkazní i právní, dojde k mnohem větší míře obsažnosti tvrzení a důkazních návrhů. Jestliže bude zároveň schopen tato tvrzení a návrhy předložit soudu v adekvátním časovém horizontu, který je de lege lata ohraničen koncentrací řízení (srov. § 118b o. s. ř.), přinese to účastníkovi navíc i redukci nákladů řízení.[52] Povinné zastoupení z tohoto hlediska přispívá procesní ekonomii a ochraně zájmů účastníka.

Povinné zastoupení advokátem je nepochybně i nástrojem k vyrovnání právního postavení stran (rovnost zbraní).[53] Tím dochází k jisté profesionalizaci civilního procesu.[54] Za současného stavu právní úpravy se absence znalostí procesních práv a povinností nahrazuje poučovací povinností soudu (srov. § 5 o. s. ř.). Pokud má být poučení soudu skutečnou pomocí poskytovanou účastníkům řízení, musí být realizováno jak vzhledem ke konkrétním okolnostem každého případu, tak s ohledem na osobu účastníka.[55] Jiné bude poučení účastníka, z jehož dosavadních podání je zřejmé, že není seznámen ani se základními souvislostmi soudního řízení, jiného poučení by se naopak mělo dostat účastníkovi, který je zastoupen advokátem.[56] Je v souladu s právem na spravedlivý proces, aby byl účastník řízení civilním soudním řízením veden krok za krokem, a to za pomocí podrobných poučení o jeho procesních právech a povinnostech.[57] Současně by soud neměl účastníky poučovat o hmotném právu a měl by vycházet pouze z tvrzení a důkazů, které účastníci přednesli.[58]

De lege lata je poučovací povinnost předepsána pro všechny případy a účastníky bez rozlišení.[59] Na příkladu poučovací povinnosti upravené v § 118b odst. 1 o. s. ř. nebo § 119a odst. 1 o. s. ř. je patrné, že poučení soudem má zpravidla jen upozornit na to, že se blíží doba, po které již nebude možné vykonat s úspěchem určitá procesní práva. Není zde činěno rozdílu v tom, zda účastníci jsou, či nejsou zastoupeni advokátem. Poučovací povinnost soudu je předmětem neustálých debat, jež však převážně vyúsťují v její kritiku.[60] Zavedení povinného zastoupení by mohlo být ospravedlnitelným důvodem pro odstranění poučovací povinnosti soudu v její současné šíři a redukci na minimum. Ztotožňuji se Alenou Winterovou potud, že „vystupuje-li někdo v řízení jako zástupce účastníka, je jeho povinností znát právo a znát i relevantní soudní judikaturu a literaturu, využívat plně těchto znalostí ve prospěch zastoupeného účastníka a také za to všechno nést odpovědnost“.[61] Z tohoto pohledu tak není nutné, aby soud poučoval strany, jak v řízení postupovat, neboť od toho jsou zastoupeny advokáty coby osobami práva znalými.

Povinné zastoupení však nemůže být absolutní. Zejména nemůže mít místo tam, kde by nesplnilo svůj účel, jako u osob znalých práva, nebo v řízeních, v nichž to není pro jejich nižší závažnost, složitost nebo hodnotu předmětu sporu zapotřebí.[62] Stejně tak je kategorickým požadavkem, aby se povinné zastoupení nestalo překážkou přístupu k soudu pro nemajetné osoby, což je v moderním civilním procesu nepřijatelné.

1.5 Závěr

Povinné zastoupení účastníků v civilním soudním řízení se de lege lata uplatňuje pouze v dovolacím řízení (srov. § 241 o. s. ř.). Provedenou analýzou byly nastoleny historické souvislosti, podstata a význam zkoumané problematiky. Rozšíření povinného zastoupení i mimo řízení o dovolání se de lege ferenda jeví jako příhodné.

Otázkou zůstává rozsah povinného zastoupení. Tedy, zda účastník má být zastoupen nejen v opravných řízeních (bez ohledu na změnu právní úpravy), ale také v řízení před soudem prvního stupně. A pokud i v něm, pak ve kterých řízeních ano, a ve kterých to nemá smysl vyžadovat (např. pro nižší složitost nebo s ohledem na hodnotu předmětu sporu apod.). Je tak nutné počítat s tím, že z povinného zastoupení budou pochopitelně výjimky. Za racionální tak lze označit rozšíření povinného zastoupení bez diferenciace podle stupňů soudní soustavy s ohledem na hodnotu předmětu sporu, která může (relativně) jednoduše odrážet jeho náročnost [srov. ratione valoris v tzv. bagatelních sporech v § 202 odst. 2 o. s. ř., § 238 odst. 1 písm. c) o. s. ř.], k čemuž se přiklonila i rekodifikační komise. Inspirací pro tuto konstrukci je koneckonců rakouská právní úprava, která v § 27 öZPO předepisuje povinné zastoupení pro řízení před opravnými soudy, pro prvostupňové řízení před zemskými soudy, a je-li hodnota předmětu sporu vyšší než 5 000 eur, pak také pro prvostupňové spory před soudy okresními.[63]

Zároveň však nelze opomíjet negativa zavedení formální profesionalizace procesu. Za všechny lze zmínit především výrazné navýšení nákladů řízení, neboť odměna advokáta za zastupování by byla již pravidelnou jejich součástí. Je kategorickým požadavkem, aby povinné zastoupení nepředstavovalo formální limit práva na soudní ochranu. Jsem však přesvědčen, že povinné zastoupení by neústavní omezení práva na přístup k soudu a k faktickému nastolení denegatio iustitiae nepředstavovalo.

[1]  Katedra občanského práva, Právnická fakulta Univerzity Karlovy.

[2]  Srov. OTT, E. Soustavný úvod ve studium nového řízení soudního. I. díl. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2012, s. 208.

[3]  HORA, V. Československé civilní právo procesní. II. díl. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2010, s. 52–53.

[4]  SEDLÁČEK, M. Povinné zastoupení účastníka sporného řízení a jeho perspektivy. In VIČAROVÁ HEFNEROVÁ, H., MADLEŇÁKOVÁ, L. (eds.) Kontroverzní názory v právu. Sborník z konference Olomoucké debaty mladých právníků 2015. Praha: Leges, 2015, s. 189.

[5]  Podle § 39 odst. 1 zákona o zlidovění soudnictví platilo, že „V řízení před soudy první stolice nejsou strany (účastníci) povinny se dát zastupovat advokátem; nepřesahuje-li hodnota předmětu sporu 5 000 Kčs, je v pracovních sporech zastoupení advokátem vyloučeno. V odvolacím řízení musí strany být zastoupeny advokátem, v pracovních sporech však mohou být zaměstnanci zastoupeni i práva znalými zaměstnanci jednotné odborové organisace.“

[6]  Advokátský proces jako terminus technicus v textu zákona.

[7]  OTT, E. Soustavný úvod ve studium nového řízení soudního. I. díl. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2012, s. 209.

[8]  Zákon č. 111/1895, ř. z., o vykonávání soudní moci a o příslušnosti řádných soudů v občanských věcech právních – jurisdikční norma.

[9]  Zákon č. 11/1918 Sb. z. a n., o zřízení samostatného státu československého.

[10]  VOJÁČEK, L. První československý zákon: pokus o opožděný komentář. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2018, s. 50.

[11]  HORA, V. Československé civilní právo procesní. II. díl. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2010, s. 51.

[12]  SCHELLE, K., TAUCHEN, J. Civilní kodexy. 2. díl. Procesní předpisy. Ostrava: Key Publishing ve spolupráci s The European Society for History of Law, 2010, s. 19–20.

[13]  STŘELEČEK, T., NAVRÁTIL, P. Náhradní doručení v civilním sporu. Právník, 2018, ročník 157, č. 6, s. 503.

[14]  VOJÁČEK, L., SCHELLE, K., KNOLL, V. České právní dějiny. 3. vydání. Plzeň: Aleš Čeněk, 2016, s. 632–633.

[15]  Ibidem, s. 633.

[16]  Zákon č. 142/1950 Sb., o řízení v občanských právních věcech.

[17]  LAVICKÝ, P., WINTEROVÁ, A., DOBROVOLNÁ, E., DVOŘÁK, B., PULKRÁBEK, Z. Věcný záměr civilního řádu soudního z pohledu advokacie. Bulletin advokacie, 2018, č. 1–2, s. 16.

[18]  Ibidem.

[19]  KUKLÍK, J. Dějiny československého práva 1945–1989. Praha: Auditorium, 2011, s. 375–378.

[20]  Ústavní zákon č. 100/1960 Sb., Ústava Československé socialistické republiky.

[21]  VOJÁČEK, L., SCHELLE, K., KNOLL, V. České právní dějiny. 3. vydání. Plzeň: Aleš Čeněk, 2016, s. 635.

[22]  Srov. ZOULÍK, F., DVOŘÁK, B. K vývoji a perspektivám českého civilního procesu. Právní fórum, 2009, ročník 6, č. 1, s. 3.

[23]  WINTEROVÁ, A., MACKOVÁ, A. a kol. Civilní právo procesní. Část první: řízení nalézací. 9. aktualizované vydání. Praha: Leges, 2018, s. 549.

[24]  Ibidem.

[25]  VOJTEK, P. In: JIRSA, J. a kol. Občanské soudní řízení. Soudcovský komentář. Kniha IV. § 201–250l občanského soudního řádu. 3. vydání. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2019, s. 199.

[26]  Srov. SEDLÁČEK, M. Procesní podání v doktríně civilního procesu. In: SEDLÁČEK, M., STŘELEČEK, T. a kol. Právní jednání a procesní úkony. Vzájemné vztahy a nové aspekty. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2019, s. 115–116.

[27]  DOBROVOLNÁ, E. In: LAVICKÝ, P. a kol. Moderní civilní proces. 1. vyd. Brno: Masarykova univerzita, Právnická fakulta, 2014. s. 228.

[28]  Ibidem, s. 229.

[29]  WINTEROVÁ, A., MACKOVÁ, A. a kol. Civilní právo procesní. Část první: řízení nalézací. 9. aktualizované vydání. Praha: Leges, 2018, s. 550.

[30]  ZAHRADNÍKOVÁ, R. a kol. Civilní právo procesní. 2. vydání. Plzeň: Aleš Čeněk, 2015, s. 328.

[31]  Srov. VOJTEK, P. In: JIRSA, J. a kol. Občanské soudní řízení. Soudcovský komentář. Kniha IV. § 201–250l občanského soudního řádu. 3. vydání. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2019, s. 199.

[32]  K historickému problému s právnickým vzděláním srov. usnesení NS ze dne 28. 1. 1999, sp. zn. 20 Cdo 1638/98.

[33]  Např. ŠÍNOVÁ, R. In: ŠÍNOVÁ, R., HAMUĽAKOVÁ, K. a kol. Civilní proces. Obecná část a sporné řízení. 2. vydání. Praha: C. H. Beck, 2020, s. 254.

[34]  SEDLÁČEK, M. O stranách ve sporu. In PSUTKA, J. (ed.) Aktuální výzvy soukromého práva. Plzeň: Západočeská univerzita v Plzni, 2020, s. 184–185.

[35]  Srov. R 13/1993.

[36]  Srov. nález Ústavního soudu ze dne 24. 4. 2008, sp. zn. II. ÚS 3035/07.

[37]  Stavinohová, J., Lavický, P. Sankce v civilním právu procesním. Právní fórum. 2008, ročník 5, č. 9, s. 369.

[38]  Usnesení NS ze dne 9. 6. 2009, sp. zn. 26 Cdo 1176/2009.

[39]  Srov. usnesení NS ze dne 23. 9. 2010, sp. zn. 30 Cdo 2752/2010.

[40]  Opačně srov. ŠÍNOVÁ, R. In ŠÍNOVÁ, R., HAMUĽAKOVÁ, K. a kol. Civilní proces. Obecná část a sporné řízení. 2. vydání. Praha: C. H. Beck, 2020, s. 253–254; dále opačně rovněž WINTEROVÁ, A., MACKOVÁ, A. a kol. Civilní právo procesní. Část první: řízení nalézací. 9. aktualizované vydání. Praha: Leges, 2018, s. 550.

[41]  VOJTEK, P. In JIRSA, J. a kol. Občanské soudní řízení. Soudcovský komentář. Kniha IV. § 201–250l občanského soudního řádu. 3. vydání. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2019, s. 201.

[42]  K vytvoření věcného záměru civilního řádu soudního, který by měl nahradit současně nedostatečnou právní úpravu obsaženou v o. s. ř. byla Ministerstvem spravedlnosti vytvořena pracovní skupina pod vedením doc. JUDr. Petra Lavického, Ph.D., Brno, Masarykova univerzita, Právnická fakulta.

[43]  LAVICKÝ, P., WINTEROVÁ, A., DOBROVOLNÁ, E., DVOŘÁK, B., PULKRÁBEK, Z. Věcný záměr civilního řádu soudního z pohledu advokacie. Bulletin advokacie, 2018, č. 1–2, s. 14.

[44]  Ibidem.

[45]  Předmětem diskuse může být sama otázka, zda strana má být advokátem zastoupena nejen v opravných řízeních (odvolacím, dovolacím a s uvedenou výjimkou stížnostním), ale také v řízení před soudem prvního stupně, resp. ve kterých konkrétních řízeních by mělo být stanoveno povinné zastoupení.

[46]  SEDLÁČEK, M. Pojetí účastenství v nalézacím a vykonávacím (exekučním) řízení. In :DVOŘÁK, J. a kol. Soukromé právo 21. století. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2017, s. 414.

[47]  Srov. zákon č. 519/1991 Sb. (§ 5 o. s. ř. – zákaz hmotněprávní poučovací povinnosti soudu, § 120 odst. 3 o. s. ř. – fikce pravdivosti nesporných tvrzení); dále zákon č. 171/1993 Sb. [§ 153a o. s. ř. – možnost uznání nároku, § 153b o. s. ř. – rozsudek pro zmeškání, § 153 odst. 1 o. s. ř. – zásada rozhodnutí na základě skutkového (nikoliv skutečného) stavu]; dále zákon č. 30/2000 Sb. (§ 114b o. s. ř. – kvalifikovaná výzva k vyjádření k žalobě a rozsudek pro uznání, § 205a o. s. ř. – zásada neúplné apelace); zákon č. 7/2009 Sb. (§ 114c odst. 5 o. s. ř. a 118b o. s. ř. – zákonná koncentrace řízení, a nová doručovací úprava).

[48]  Srov. LAVICKÝ, P., WINTEROVÁ, A., DOBROVOLNÁ, E., DVOŘÁK, B., PULKRÁBEK, Z. Věcný záměr civilního řádu soudního z pohledu advokacie. Bulletin advokacie, 2018, č. 1–2, s. 16.

[49]  Macková, A. Právní pomoc advokátů a její dostupnost. 1. vydání. Praha: C. H. Beck, 2001, s. 159.

[50]  Např. ZOULÍK, F. Soudy a soudnictví. Praha: C. H. Beck, 1995, s. 152–153.

[51]  Řízení má být zpravidla připraveno tak, aby bylo možno rozhodnout při jediném jednání (§ 114 a odst. 1 a 2 o. s. ř.).

[52]  Juráš, M. Advokátský proces na pozadí rektifikací civilních kodexů. Právní rozhledy, 2012, č. 22, s. 792.

[53]  Srov. LAVICKÝ, P., WINTEROVÁ, A., DOBROVOLNÁ, E., DVOŘÁK, B., PULKRÁBEK, Z. Věcný záměr civilního řádu soudního z pohledu advokacie. Bulletin advokacie, 2018, č. 1–2, s. 16.

[54]  ZOULÍK, F. Rovnost stran a profesionalita v civilním procesu (K problematice tzv. advokátského procesu). Bulletin advokacie, 1999, č. 9, s. 7 a násl.

[55]  HROMADA, M. Poučovací povinnost v civilním procesu. Praha: C. H. Beck, 2013, s. 13.

[56]  Ibidem.

[57]  Juráš, M. Advokátský proces na pozadí rektifikací civilních kodexů. Právní rozhledy. 2012, č. 22, s. 792.

[58]  Srov. usnesení NS ze dne 19. 6. 2008, sp. zn. 21 Cdo 3676/2007.

[59]  Opětovně SEDLÁČEK, M. Povinné zastoupení účastníka sporného řízení a jeho perspektivy. In VIČAROVÁ HEFNEROVÁ, H., MADLEŇÁKOVÁ, L. (eds.) Kontroverzní názory v právu. Sborník z konference Olomoucké debaty mladých právníků 2015. Praha: Leges, 2015, s. 193.

[60]  Např. WINTEROVÁ, Alena. O nové pojetí civilního procesu. Praha: AUC Iuridica, 2004, č. 4, s. 29.

[61]  Ibidem.

[62]  LAVICKÝ, P., WINTEROVÁ, A., DOBROVOLNÁ, E., DVOŘÁK, B., PULKRÁBEK, Z. Věcný záměr civilního řádu soudního z pohledu advokacie. Bulletin advokacie. 2018, č. 1–2, s. 16.

[63]  Ibidem.

2

Aplikačné problémy súvisiace s inštitútom právneho zastúpenia v civilnom procese

Petra Janeková[1]

2.1
Úvod

Zmyslom civilného procesu je poskytnutie prostriedku, prostredníctvom ktorého sa zabezpečí ochrana subjektívnym právam. Účinnosťou zákona č. 160/2015 Z. z. Civilný sporový poriadok v znení neskorších predpisov (ďalej len „C. s. p.“) došlo k legislatívnemu zakotveniu viacerých povinností strán sporu, ktorými sa zvýšila ich procesná zodpovednosť. Ide o okruh procesných povinností, ktorých podstatu vymedzujú články 8 a 9 C. s. p., ktoré sú vyjadrením princípu formálnej pravdy, princípu prejednacieho a princípu kontradiktórnosti, konkrétne, strany sporu[2] sú povinné označiť skutkové tvrdenia dôležité pre rozhodnutie vo veci a podoprieť svoje tvrdenia dôkazmi, a to v súlade s princípom hospodárnosti a podľa pokynov súdu. Strany sporu majú právo sa oboznámiť s vyjadreniami, návrhmi a dôkazmi protistrany a môžu k nim vyjadriť svoje stanovisko v rozsahu, ktorý určí zákon. Nemenej dôležitým je aj princíp arbitrárneho poriadku, ktorého zmyslom je držanie kontroly súdom nad priebehom sporu. Súd je arbiter, ktorý určuje dynamiku sporu prostredníctvom svojich oprávnení v podobe ukladania potrebných opatrení a určovania záväzných procesných lehôt (koncentrácia) pod hrozbou procesnej preklúzie (t. j. straty možnosti vykonať, resp. prihliadnuť na vyžadovaný procesný úkon).[3] V danom kontexte sa javí ako dôležité byť zodpovednou stranou sporu, ktorá disciplinovane plní pokyny súdu, pričom právny zástupca je ten, ktorý strane sporu „ustráži“ spor v tom zmysle, že zabezpečí plnenie týchto pokynov, ako aj zákonom vyžadovaných povinností.[4]

Vo všeobecnosti procesným zástupcom môže byť všeobecný zástupca, advokát, Centrum právnej pomoci[5] alebo právnická osoba, ktorá plní osobitné úlohy v sporoch so slabšou stranou.[6] Z hľadiska teórie procesného práva rozlišujeme: obligatórne zastúpenie procesne nespôsobilej strany sporu, obligatórne zastúpenie procesnej spôsobilej strany a fakultatívne zastúpenie procesne spôsobilej strany sporu. Z hľadiska spôsobu vzniku rozlišujeme zastúpenie na základe zákona, na základe plnomocenstva a na základe rozhodnutia súdu.[7] Predmetom ďalšej časti kapitoly bude obligatórne a fakultatívne zastúpenie procesne spôsobilej strany sporu, ktoré vzniká na základe plnomocenstva.

2.2
Zastúpenie právnym zástupcom

Listina základných práv a slobôd[8] uvádza v čl. 37 ods. 2: „každý má právo na právnu pomoc v konaní pred súdmi, inými štátnymi orgánmi alebo orgánmi verejnej správy, a to od začiatku konania.“ Z uvedeného ustanovenia pre civilné sporové konanie vyplýva, že každá strana sporu má možnosť obrátiť sa a dať sa zastúpiť kvalifikovanou právnou pomocou. Dané ustanovenie v sebe zahŕňa aj právo na obhajobu v trestnom konaní,[9] či zastúpenie v správnom konaní. Ústava Slovenskej republiky[10] preberá čl. 37 ods. 2 Listiny, pričom právo na právnu pomoc podlieha zákonným obmedzeniam v zmysle čl. 13 ods. 2 až 4 Ústavy. To znamená, že zákonné obmedzenie tohto práva musí platiť rovnako pre všetky prípady, ktoré spĺňajú ustanovené zákonné podmienky. Pri obmedzovaní práva na právnu pomoc sa musí dbať na jeho podstatu a zmysel, a zároveň takéto obmedzenie sa môže použiť len na ustanovený cieľ. Právo na právnu pomoc ako kvalifikovaná pomoc poskytovaná strane sporu je de lege lata obsiahnutá v inštitúte právneho zastúpenia. Pojem právny zástupca je širší pojem ako pojem advokát, nakoľko právnym zástupcom môžeme označiť v civilnom procese osobu, ktorá v zmysle § 468 C. s. p., dosiahla vysokoškolské právnické vzdelanie druhého stupňa v študijnom odbore právo na právnickej fakulte vysokej školy v Slovenskej republike alebo má uznaný doklad o vysokoškolskom právnickom vzdelaní druhého stupňa vydaný zahraničnou vysokou školou (ďalej len „právnické vzdelanie“); ak bolo vysokoškolské vzdelanie získané najprv v prvom stupni a následne v druhom stupni, vyžaduje sa, aby išlo v oboch stupňoch o vzdelanie v študijnom odbore právo. V praxi je právnym zástupcom najčastejšie advokát,[11] ktorý vykonáva slobodné povolanie výlučne podľa zákona o advokácii.[12] Poslaním advokácie je poskytovanie pomoci pri uplatňovaní ústavných práv fyzických a právnických osôb[13] na obhajobu a ochrana ďalších práv a záujmov týchto osôb. Podľa § 1 ods. 2 zákona o advokácii výkonom advokácie je „zastupovanie klientov v konaní pred súdmi, orgánmi verejnej moci a inými právnymi subjektmi, obhajoba v trestnom konaní, poskytovanie právnych rád, spisovanie listín o právnych úkonoch, spracúvanie právnych rozborov, správa majetku klientov a ďalšie formy právneho poradenstva a právnej pomoci, ak sa vykonáva sústavne a za odmenu“ (t.j. právne služby). Základným predpokladom oprávneného poskytovania právnych služieb je zapísanie do zoznamu advokátov, ktorú vedie Slovenská advokátska komora. Právomoc advokácie poskytovať právne služby je výlučná, a teda neobmedzená, preto miesto advokácie je nezastupiteľné. Ostatné osoby, napr. patriace do určitých právnických profesií ako notári, súdni exekútori právnu pomoc poskytujú len v obmedzenom rozsahu.[14] V súvislosti s poskytovaním kvalifikovanej právnej pomoci súvisí aj problém pokútnictva. Pokútnictvo môžeme definovať ako neoprávnené a opakované poskytovanie právnych služieb za odmenu.[15] Zároveň musí byť splnená podmienka, že táto osoba zastupuje buď rovnakú alebo rôzne strany sporu vo viacerých konaniach, ktoré spolu skutkovo nesúvisia. Súd získava poznatky o pokutníkoch najmä z vlastnej činnosti, či na podnet protistrany a tretích osôb. Prostriedok na elimináciu pokutníctva v civilnom procese je oprávnenie súdu uznesením rozhodnúť, že zastúpenie inou osobou ako advokátom nepripúšťa, ak zástupca vystupuje ako zástupca vo viacerých konaniach (§ 89 ods. 2 C. s. p.). Príkladom na pokutnícke konanie je zastupovanie osobou s právnickým vzdelaním (bez zápisu v Slovenskej advokátskej komore), ktorá pred verejnosťou vystupuje ako súčasť občianskeho združenia založené na účel pomoci dlžníkom v exekúcii, avšak v konaniach vystupuje už len ako fyzická osoba.[16]

Ako sme už vyššie uviedli, právne zastúpenie je širším pojmom ako je zastúpenie advokátom. V aplikačnej praxi sa možno stretnúť s prípadmi, kedy priamo strana sporu má právne vzdelanie, v takomto prípade samozrejme nemožno hovoriť o právnom zastúpení. Podľa čl. 11 ods. 3 C. s. p. platí princíp, že: „kto sa v styku so súdom alebo verejne prihlási k určitej profesijnej odbornosti, považuje sa za schopného konať s náležitou znalosťou veci spojenou s touto odbornosťou.“ Tento princíp možno rovnako uplatniť aj v prípade zastúpenia všeobecným zástupcom. V kontexte právneho zastúpenia ide o dôležitý prostriedok smerujúci k efektívnosti konania a rozhodovania, nakoľko súdy sa stretávajú s praxou, kedy strany sporu, či ich všeobecní zástupcovia s právnickým vzdelaním úmyselne využívajú svoje právne vedomosti len selektívne.[17]

2.3
Procesné aspekty zastúpenia advokátom

Strana sporu v zmysle článku 13 C. s. p. koná v styku so súdom v zásade buď osobne alebo prostredníctvom zástupcu. Základným princípom civilného procesu je aj princíp priamosti (bezprostrednosti) konania, ktorého súčasťou je aj možnosť súdu napriek zastúpeniu strany sporu vypočuť ju. Súd k výsluchu strany sporu podľa § 195 C. s. p. pristúpi na návrh strany sporu alebo protistrany, t.j. striktne v súlade s prejednacím princípom alebo súd využije svoje dožadovacie oprávnenie podľa § 150 ods. 2, C. s. p. ktoré oprávňuje súd na zistenie podstatných a rozhodujúcich skutočností požiadať strany sporu o ďalšie skutkové tvrdenia. V danom prípade ide o určitý materiálny korektív vo vzťahu k prejednaciemu princípu.

Ako sme už uviedli, ak je strana sporu zastúpená, procesné úkony vykonáva splnomocnený zástupca podľa rozsahu udeleného plnomocenstva. Pokiaľ si strana sporu zvolí všeobecného zástupcu, tomuto je možné splnomocnenie obmedziť len na určité úkony alebo udeliť na celé konanie. Obmedziť však nemožno splnomocnenie udelené advokátovi. V praxi sa možno stále stretnúť s tým, že klient – strana sporu prejaví záujem o poskytnutie právnych služieb už v začatom konaní. Klient udelí advokátovi splnomocnenie, pričom buď ho obmedzí najčastejšie len na nazretie do spisového materiálu, avšak ďalej z textu plnomocenstva vyplýva, že klient splnomocňuje advokáta aj na ďalšie úkony súvisiace s daným sporom. Súd preto predpokladá, že ide generálnu plnú moc – splnomocnenie na celé konanie, avšak advokát po tom, čo súd s ním začal komunikovať, sa ohradí voči súdu s tvrdením, že išlo o splnomocnenie len na vykonanie určitého úkonu – nazretia do spisu. Preto advokát, ktorý pred tým, ako prevezme zastupovanie klienta – strany sporu a chce si naštudovať spisový materiál by mal byť splnomocnený len ako fyzická osoba, nie v postavení advokáta.

Ďalším špecifikom zastúpenia advokátom je, že v tomto prípade strana sporu nemôže byť zastúpená ďalším iným zástupcom, len advokátom. Z uvedeného vyplýva, že strana sporu môže byť zastúpená viacerými advokátmi, ale pokiaľ si už zvolí čo i len jedného advokáta, všeobecné zastúpenie sa nepripúšťa. Samotný advokát sa môže dať zastúpiť iným advokátom a pri jednotlivých úkonoch môže advokáta zastúpiť advokátsky koncipient alebo aj iný zamestnanec advokáta (napr. nazretie do spisu právnym asistentom). Takéto substitučné plnomocenstvo je advokát oprávnený udeliť len v prípade, ak klient do splnomocnenia neuvedie, že udeľuje plnomocenstvo bez možnosti substitúcie, t. j. substitúcia nie je možná proti vôli klienta.[18]

Splnomocnenie možno ukončiť tak zo strany zastúpenej strany sporu, ako aj zo strany advokáta. Civilný sporový poriadok explicitne uvádza, že odvolanie splnomocnenia stranou sporu, resp. výpoveď splnomocnenia zástupcom sú voči súdu účinné dňom, keď ich títo oznámili súdu. Ide o procesnú modifikáciu ustanovenia § 33b Občianskeho zákonníka, [19] ktorého ustanovenia o zastúpení na základe plnomocenstva sú relevantné aj pre udelenie plnomocenstva advokátovi na konanie pred súdom. Ukončenie zastúpenia strany sporu je súd povinný ostatným subjektom konania oznámiť bezodkladne a vo vzťahu k nim nastávajú účinky skončenia zastúpenia strany sporu dňom tohto oznámenia, ak o tejto skutočnosti už nevedeli skôr. Čo sa týka formy plnomocenstva, toto musí byť vždy písomné. V aplikačnej praxi dlho rezonuje otázka, či okrem obsahových náležitostí plnomocenstva podľa hmotného práva má plnomocenstvo udelené advokátovi obsahovať formuláciu napr. „plnomocenstvo prijímam v celom rozsahu,“ a teda výslovný prejav splnomocnenca, že prijíma plnomocenstvo. Prikláňame sa k názoru, že uvedenú formuláciu plnomocenstvo nemusí explicitne obsahovať, nakoľko vychádzame z teórie existencie predpokladu udelenia plnomocenstva ako jednostranného právneho úkonu smerujúceho tretím osobám, ktorým je dohoda o splnomocnení. V tomto poňatí je plnomocenstvo len listinou osvedčujúcou uzavretie dohody o zastúpení.[20] Ak však má súd pochybnosť o existencii dohody o splnomocnení, môže stranu sporu priamo vyzvať na predloženie plnomocenstva.

Ďalší aplikačný problém v súvislosti s formou plnomocenstva udelené advokátovi a jeho elektronickou podobou pri predkladaní súdu sa vyskytol najmä po tom, čo advokáti sú povinní komunikovať výlučne elektronicky. Podľa § 821 ods. 3 prvá veta zákona č. 757/2004 Z. z. o súdoch a o zmene a doplnení niektorých zákonov v účinnom znení (ďalej len „zákon o súdoch“), orgán verejnej moci, advokát, súdny exekútor, notár a správca sú povinní v konaní pred súdom doručovať podania do elektronickej schránky súdu a používať pri elektronickej komunikácii so súdom elektronickú schránku aktivovanú na doručovanie, ktorej sú majiteľom; to neplatí, ak súd požiada o predloženie určitej listiny a pre predkladanie administratívneho spisu alebo iného spisu. Nesplnenie si tejto zákonnej povinnosti je dokonca sankcionované úhradou – súdnym poplatkom podľa položky 20a Sadzobníka súdnych poplatkov,[21] za spracovanie podania a jeho príloh v listinnej podobe vo výške 20 Eur. Uloženie povinnosti zaplatiť tento súdny poplatok je výlučne sankciou pre advokáta, nie strany sporu, preto tento poplatok nemožno považovať za trovy konania. Udelenie plnej moci na zastupovanie advokátovi v civilnom sporovom procese musí byť písomné, to znam. že pokiaľ advokát komunikuje so súdom elektronicky, toto plnomocenstvo musí previesť do elektronickej podoby, pokiaľ nie je klientom – stranou spolu plnomocenstvo pôvodne poskytnuté v elektronickej forme podpísané jej zaručeným elektronickým podpisom (v praxi zriedkavo). Vo vzťahu k preukazovaniu splnomocnenia udeleného stranou sporu advokátovi, ktoré bolo súdu doručené elektronicky vznikla polemika, ktorá ešte nie je definitívne uzatvorená. Diskusia spočíva v tom, či postačí plnomocenstvo naskenovať a autorizovať elektronickým podpisom advokáta alebo je potrebné plnomocenstvo ako dokument osobitnej povahy konvertovať z listinnej do elektronickej podoby.[22] Najvyššie súdne autority[23] sú názoru, že plnomocenstvo je potrebné konvertovať, nestačí autorizácia, keďže plnomocenstvo ako jednostranný právny úkon musí podpísať osoba, ktorá daný právny úkon vykonala a plnomocenstvo udelila, t.j. klient ako strana sporu.

Civilný sporový poriadok, ktorého základným princípom je aj princíp hospodárnosti a rýchlosti konania, obsahuje podmienky odročenia pojednávania. Odročiť pojednávanie možno na návrh strany len vtedy, ak sa strana alebo jej zástupca z dôležitých dôvodov nemôže dostaviť na pojednávanie a zároveň od nich nemožno spravodlivo žiadať, aby sa na pojednávaní nechali zastúpiť (§ 183 ods. 1 C. s. p.). Takýmito dôležitými dôvodmi na strane advokáta sú tie, ktoré nastali krátko pred pojednávaním a ak advokát súdu preukáže, že strana, ktorú zastupuje, odôvodnene trvá na osobnom zastúpení týmto advokátom. Od advokáta však možno okrem týchto prípadov vždy spravodlivo žiadať, aby sa dal zastúpiť iným advokátom.

Vo vzťahu k ďalším subjektom, ktoré advokát zastupuje, v prípade, ak advokát zastupuje spotrebiteľa, t.j. ide o spor s ochranou slabšej strany, Civilný sporový poriadok vychádza z premisy, že sa postavenie strán sporu „dorovnáva,“ preto sa neuplatní inak výnimka v spotrebiteľských sporoch, že spotrebiteľ môže predložiť alebo označiť všetky skutočnosti a dôkazy na preukázanie svojich tvrdení najneskôr do vyhlásenia rozhodnutia vo veci samej a neuplatňuje sa na neho ani sudcovská a zákonná koncentrácia konania (§296 C. s. p.). V praxi bola riešená aj otázka, či právnická osoba so zamestnancami s právnickým vzdelaním, resp. štát so štátnymi zamestnancami s právnickým vzdelaním alebo správca konkurznej podstaty môžu byť v konaní zastúpený advokátom, a či v prípade úspechu možno tieto trovy právneho zastúpenia považovať za účelne vynaložené. Táto otázka je aj judikatórne uzavretá s tým, že vzhľadom na princíp rovnosti strán sporu, ako ústavného princípu podľa čl. 47 ods. 3 Ústavy SR je takéto zastúpenie advokátom prípustné.[24] Účelnosť každého vykonaného úkonu právnej služby hodnotí jednotlivo vyšší súdny úradník v rámci rozhodovania o výške trov konania. En bloc však nemôže posúdiť, že za stranu sporu mal konať jej zamestnanec s právnickým vzdelaním, a teda, že by strane sporu nepatrila žiadna náhrada trov právneho zastúpenia.

2.4
Povinné zastúpenie advokátom

Povinné zastúpenie advokátom je legitímnou požiadavkou v tých sporoch, ktoré sú svojou povahou právne náročné a pre efektívne prejednanie veci je nevyhnutné, aby strany sporu boli zastúpené advokátom. Zákonodarca vyžaduje povinné zastúpenie advokátom v sporoch vyvolaných alebo súvisiacich s konkurzom a reštrukturalizáciou, v sporoch z ochrany hospodárskej súťaže, v sporoch z nekalého súťažného konania, v sporoch z ohrozenia alebo porušenia práva na obchodné tajomstvo a v sporoch súvisiacich s ochranou práva duševného vlastníctva (§ 90 C. s. p.). Uvedená povinnosť zastúpenia sa nevyžaduje v dvoch prípadoch, a to ak je stranou fyzická osoba, ktorá má vysokoškolské právnické vzdelanie druhého stupňa alebo ak je stranou právnická osoba a jej zamestnanec alebo člen, ktorý za ňu koná, má vysokoškolské právnické vzdelanie druhého stupňa (napr. právnici právnych oddelení obchodných spoločností). V prípade ak je súdu doručená žaloba, či iné podanie vo veci samej v spore, v ktorom má strana sporu povinnosť byť zastúpená advokátom, súd vyzve stranu sporu, aby si v primeranej lehote (podľa povahy veci; sme názoru, že minimálne 10 dní) zvolila advokáta alebo aby súdu doručila doklad, ktorý potvrdzuje absolvovanie právnického vzdelania stranou sporu (vysokoškolský diplom). Zároveň stranu sporu poučí, že ak márne uplynie určená lehota, súd na jej úkony neprihliada, ako aj o možnosti dať sa zastúpiť Centrom právnej pomoci. Sankciou nesplnenia výzvy je neprihliadnutie na úkony strany sporu. V praxi sme sa mohli stretnúť s postupom súdov, kedy stranám sporu len prípisom oznámia, že súd na úkony strany neprihliada. Najvyšší súd Slovenskej republiky rozhodoval v tejto otázke a uviedol, že v prípade ak súd neprihliada na žalobu, konanie je potrebné zastaviť. Nedostatok povinného právneho zastúpenia, trvajúci od momentu začatia konania ako odstrániteľný nedostatok procesnej podmienky, má v prípade jeho neodstránenia po výzve a poučení súdu účinky neodstrániteľného nedostatku procesnej podmienky v podobe nedostatku vecnej procesnej podmienky, ktorou je existencia riadneho návrhu na začatie konania.[25] Procesný kódex Civilný sporový poriadok na druhej strane však upravuje aj okruh sporov, v ktorých si možno zvoliť len zástupcu s právnickým vzdelaním: a) v sporoch z ochrany osobnosti podľa Občianskeho zákonníka, b) v sporoch z ochrany podľa predpisov o masovokomunikačných prostriedkoch, c) v sporoch z právnych vzťahov zo zmenky, šeku alebo iného cenného papiera a d) v sporoch medzi podnikateľmi pri výkone ich podnikateľskej činnosti.[26]

Povinné zastúpenie advokátom sa vzťahuje aj na konanie o dovolaní, pričom táto povinnosť sa nevyžaduje, ak strana sporu má právnické vzdelanie, resp. jej zamestnanec alebo člen, ktorý za ňu koná v prípade ak je strana sporu právnická osoba. Ak ide o spor s ochranou slabšej strany, v ktorom zastupuje stranu sporu osobitný subjekt prípustný zákonom – osoba založená alebo zriadená na ochranu spotrebiteľa, osoba oprávnená na zastupovanie podľa predpisov o rovnakom zaobchádzaní a o ochrane pred diskrimináciou[27] alebo odborová organizácia za podmienky, že ich zamestnanec alebo člen, ktorý za ne koná má právnické vzdelanie. Odvolací súd obligatórne v poučení svojho rozhodnutia uvádza poučenie o prípustnosti dovolania, lehote na podanie dovolania, o náležitostiach dovolania a povinnom zastúpení advokátom v dovolacom konaní. Už samotné dovolanie a všetky ďalšie podania dovolateľa musia byť spísané advokátom. V praxi možno pozorovať aj rôzne formy poučenia senátmi odvolacích súdov, keď niektoré odvolacie súdy v poučení uvádzajú skopírované ustanovenia v neprehľadnej forme, na rozdiel od iných senátov odvolacích súdov, keď poučenie je skrátené na nevyhnutný obsah a prehľadne je uvedená požiadavka aj k povinnému zastúpeniu v dovolacom konaní.[28] Danú prax by bolo vhodné odstrániť zjednotením poučenia, napr. preddefinovaním poučení v informačnom justičnom systéme. Súd prvej inštancie, ktorý vykonáva úkony po podanom dovolaní vyzýva na odstránenie nedostatku zastúpenia advokátom len v prípade, ak odvolací súd opomenul svoju povinnosť poučiť o tomto stranu sporu. Následkom nedostatku zastúpenia advokátom v konaní o dovolaní je odmietnutie dovolania.

Vo vzťahu k advokátovi v konaní o dovolaní je na tomto mieste vhodné spomenúť aj tzv. pokutu za súdivosť, ktorou zákonodarca sankcionuje advokáta v prípade, ak dovolací súd dovolanie odmietne ako neprípustné alebo zamietne ako nedôvodné v prípade uvedenom v odseku 1 (t.j. rozhodnutie o dovolaní v obdobnej veci, ktorá už bola aspoň v piatich prípadoch predmetom konania pred dovolacím súdom na základe skoršieho dovolania podaného tým istým dovolateľom), uloží advokátovi, ktorý dovolanie podpísal, pokutu do 500 eur. Tento advokát má postihové právo proti svojmu klientovi, len ak dovolanie podal na jeho osobitný písomný príkaz (§ 452 ods. 2 C. s. p.). Dôvodová správa k Civilnému sporovému poriadku uvádza, že ide o modifikovanú podobu historickej tradície, pričom pokuta za súdivosť bola zakotvená v zákonnom čl. 1 z roku 1911 Občianskom súdnom poriadku. Možnosťou dovolacieho súdu uložiť advokátovi pokutu za súdivosť zákonodarca prenáša na advokáta aj bremeno prvotnej redukcie dovolacieho nápadu.[29]

2.5
Trovy právneho zastúpenia

Civilný sporový poriadok priniesol dôležitú zmenu v rozhodovaní o trovách konania. Rozhodovanie o trovách konania sa rozdelilo do dvoch fáz, pričom v prvej fáze dochádza k rozhodnutiu o právnom nároku na náhradu trov konania strán sporu, a to v rozhodnutí, ktorým sa konanie končí. O tomto rozhoduje sudca, pričom voči tomuto výroku rozhodnutia je prípustné odvolanie. V druhej fáze rozhoduje vyšší súdny úradník uznesením, proti ktorému je prípustná sťažnosť, o ktorej rozhoduje sudca. Proti rozhodnutiu o sťažnosti odvolanie nie je prípustné. Nakoľko v niektorých sporoch žiadne trovy konania úspešnej strane sporu nevznikli, súdy aplikujúc čl. 4, ktorý zakotvuje a princíp racionálneho zákonodarcu a čl. 17 C. s. p., v ktorom je obsiahnutý princíp hospodárnosti začali rozhodovať o trovách konania v rozhodnutí, ktorým sa konanie končí tak, že spojili obe fázy, nakoľko vyšší súdny úradník by vo svojom uznesení len konštatoval, že úspešnej strane sporu žiadne trovy konania nevznikli. Následne tento postup súdov prvej inštancie odobril aj Najvyšší súd SR, keď uviedol, rozhodovanie postupom najskôr podľa § 262 CSP v spojení s § 453 ods. 1 CSP o priznaní nároku strane na náhradu trov konania a následne súdom prvej inštancie o výške náhrady trov konania, za situácie, keď oprávnenej strane žiadne trovy v konaní nevznikli, by bolo zjavne nielen nerozumné, ale i v rozpore so zásadou hospodárnosti civilného súdneho sporu.[30]

Efektívnym nástrojom zlepšenia súčasnej právnej úpravy rozhodovania o trovách právneho zastúpenia by bola zmena vyhlášky o odmenách advokátov[31] ako podzákonného všeobecne záväzného právneho predpisu, ktorého ustanovenia by sa precizovali a prispôsobili aktuálnym aplikačným problémom. Za negatívnu legislatívnu prax môžeme posudzovať aj to, že určenie základnej sadzby tarifnej odmeny za úkon právnej služby v konaní o určenie pohľadávky (tzv. incidenčné konanie) sa nachádza v zákone o konkurze a reštrukturalizácii, nie vo vyhláške, ktorá by mala byť výlučným právnym predpisom pre určovanie výšky odmeny advokáta.[32] Zo samotného Civilného sporového poriadku nevyplýva odkaz na vyhlášku o odmenách advokátov, pričom súdy rozhodujú náhrade trov konania podľa tarifnej odmeny určenej vo vyhláške o odmenách advokátov. Je preto je otázne, či v prípade, ak by strana sporu súdu predložila vyúčtovanie napr. zmluvnej odmeny s advokátom, ktorá by presahovala tarifnú odmenu, by jej náhrada v takejto výške bola priznaná. Máme za to, že nakoľko trovami konania sú podľa § 251 C. s. p., všetky preukázané, odôvodnené a účelne vynaložené výdavky, ktoré vzniknú v konaní v súvislosti s uplatňovaním alebo bránením práva, po preukázaní súdu zmluvnej odmeny, by jej táto mala byť nahradená. Výška zmluvnej odmeny však nie je bezbrehá a musí byť v súlade s dobrými mravmi.

Judikatúra v oblasti trov konania sa de iure po zavedení dvojfázovosti rozhodovania o trovách konania zastavila, pričom však prijímaním nových právnych predpisov, noviel dochádza k vzniku procesných situácií, ktoré súdy prvej inštancie posudzujú odlišne. Ako príklad možno uviesť rozhodovanie o výške trov konania v prípade, ak medzi rozhodnutím, ktorým sa konanie končí a uznesením vyššieho súdneho úradníka o výške trov konania je na povinnú stranu sporu vyhlásený konkurz. Je otázne, prečo Najvyšší súd SR s úlohou zjednocovateľa súdnej praxe prostredníctvom stanovísk doposiaľ nezaujal názor k pálčivým otázkam praxe v oblasti trov konania (napr. otázka trov konania o neplatnosť zmluvy). Takýto stav je nielen v rozpore s princípom právnej istoty, ale aj znižuje dôveryhodnosť justície.

2.6
Záver

V uvedenej kapitole sme snažili objasniť vybrané aplikačné problémy súvisiace s právnym zastupovaním, najmä prostredníctvom advokáta, a to vo vzťahu k procesnému zastupovaniu klienta – strany sporu v civilnom sporovom procese. Zákon má byť zrozumiteľný pre každého občana, avšak právny poriadok ako celok je v súčasnosti dynamický rozvíjajúci sa organizmus, neustále zásobovaný novými všeobecne záväznými právnymi predpismi a atakovaný často nepriamymi novelami, či nekonzistentnými poslaneckými návrhmi a doplneniami zákonov. „Bežný“ občan tak stráca prehľad v spleti paragrafov. Práve z tohto dôvodu má advokácia v súčasnej spoločnosti svoje nevyhnutné miesto.

V kapitole sme poukázali na viaceré aplikačné problémy, ktoré sa v praxi vyskytujú a načrtli sme aj ich možné riešenie. Za najväčšie problémy v súvislosti so zastúpením advokátom možno označiť nespoľahlivosť, časová náročnosť a chýbajúca interaktívnosť informačných systémov verejnej správy, prostredníctvom ktorých prebieha komunikácia súd – klient a otázka trov právneho zastúpenia.

Advokát ako odborne spôsobilá osoba, ktorá dbá na etiku svojho povolania (poslania) je hodnotným a nezastupiteľným prínosom do systému súdnictva, nielen z dôvodu poskytovania právnej pomoci stranám sporu, ale aj pri rozvoji rozhodovacej praxe súdov.

[1]  Petra Janeková, Právnická fakulta Trnavskej univerzity v Trnave, katedra občianskeho a obchodného práva.

[2]  Samotný pojem strana sporu namiesto predošlého označenia subjektu konania ako „účastník konania“ naznačuje kontradiktórny spôsob vedenia sporového konania. V mimosporovom (nesporovom) konaní vzhľadom na povahu konaní je adekvátny zaužívaný pojem „účastník konania“.

[3]  Podľa ods. 1 až 3 článku 10 C. s. p.: strany sporu postupujú v konaní v súlade so zákonom a podľa pokynov súdu. Súd dohliada na riadny priebeh konania, určuje lehoty a ukladá potrebné opatrenia. Súd môže určiť záväzné procesné lehoty na niektoré procesné úkony.

[4]  V tejto kapitola sa venujeme vzhľadom na jej rozsah procesnému právnemu zastúpeniu s akcentom na civilné sporové konania a zastúpenie advokátom. V mimosporovom (nesporovom, česky: zvláštni řízení soudní) konaní má súd úradnú povinnosť aj v prípade pasivity účastníka konania v konaní nahradiť jeho aktivitu a zistiť skutočný stav veci, vrátane vykonania dôkazov, aj keď ho účastníci konania nenavrhli.

[5]  Centrum právnej pomoci so sídlom v Bratislave a s regionálnymi pobočkami po celom území Slovenskej republiky je podľa zákona č. 327/2005 Z. z. o poskytovaní právnej pomoci osobám v materiálnej núdzi a o zmene a doplnení zákona č. 586/2003 Z. z. o advokácii a o zmene a doplnení zákona č. 455/1991 Zb. o živnostenskom podnikaní (živnostenský zákon) v znení neskorších predpisov v znení zákona č. 8/2005 Z. z. štátna rozpočtová organizácia, ktorá poskytuje právnu pomoc podľa tohto zákona svojimi zamestnancami, určenými advokátmi a mediátormi. Zriaďovateľom je Ministerstvo spravodlivosti Slovenskej republiky.

[6]  Spory so slabšou stranou sú v zmysle Civilného sporového poriadku spotrebiteľské spory, antidiskriminačné a individuálne pracovnoprávne spory.

[7]  JURČOVÁ, M., PAVELKOVÁ, B., NEVOLNÁ, Z., OLŠOVSKÁ, A., SMYČKOVÁ, R. Zastúpenie v súkromnom práve. Praha: C. H. Beck, 2012, s. 201.

[8]  Ústavný zákon č. 23/1991 Zb. ktorým sa uvádza Listina základných práv a slobôd ako ústavný zákon Federálneho zhromaždenia Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky; v Českej republike Ústavní zákon č. 2/1993 Sb., ve znění ústavního zákona č. 162/1998 Sb.

[9]  Nález Ústavného súdu Slovenskej republiky, sp. zn. II. ÚS 34/1999 zo dňa 28. 4. 1999.

[10]  Ústavný zákon č. 460/1992 Zb. Ústava Slovenskej republiky v znení neskorších predpisov.

[11]  Nález Ústavného súdu Slovenskej republiky, sp. zn. II. ÚS 148/06 zo dňa 12. 4. 2007: Z čl. 47 ods. 2 ústavy vyplýva právo každého na právnu pomoc v konaní pred súdmi, ako aj inými štátnymi orgánmi alebo orgánmi verejnej správy. Z prívlastku „právna“ pomoc vyplýva, že v danom prípade mal ústavodarca na mysli pomoc v kvalifikovanej právnej forme, ktorú môže poskytnúť iba osoba s patričným, t. j. právnickým vzdelaním. Z úvodných ustanovení zákona o advokácii (najmä § 1 ods. 1 a 2) vyplýva, že na poskytovanie právnej pomoci podľa čl. 47 ods. 2 ústavy sú povolaní predovšetkým advokáti, resp. inak povedané základné právo podľa čl. 47 ods. 2 ústavy v ústavou požadovanej kvalifikovanej právnej forme zabezpečujú predovšetkým advokáti výkonom advokácie.

[12]  Zákon č. 586/2003 Z. z. o advokácii a o zmene a doplnení zákona č. 455/1991 Zb. o živnostenskom podnikaní (živnostenský zákon) v znení neskorších predpisov.

[13]  Zákon o advokácii v ustanovení § 1 ods. 1 explicitne uvádza, že advokácia poskytuje pomoc pri uplatňovaní ústavných práv fyzických osôb. De lege lata (zákon č. 91/2016 Z. z.) je trestne zodpovedná aj právnická osoba.

[14]  WINTEROVÁ, A., MACKOVÁ, A. a kolektív. Civilní právo procesní. Část první: řízení nalézací. 8., nezměněné vydání. Praha: Leges, 2015, s. 149–150.

[15]  SEDLAČKO, F. In: ŠTEVČEK, M., FICOVÁ, S., BARICOVÁ, J., MESIARKINOVÁ, S., BAJÁNKOVÁ, J., TOMAŠOVIČ, M. a kolektív. Civilný sporový poriadok. 1. vydanie. Praha: Nakladatelství C. H. Beck, 2017, s. 291.

[16]  Slovenská advokátska komora zriadila Komisiu na ochranu spotrebiteľov právnych služieb, v rámci ktorej sa členovia SAK zaoberajú identifikáciou a riešením rôznych foriem pokutníctva (napr. mimosúdne vymáhanie pohľadávok rôznymi subjektmi).

[17]  V praxi sme sa stretli so sťažnosťou všeobecného zástupcu s právnickým vzdelaním voči uzneseniu vyššieho súdneho úradníka o výške trov konania s odôvodnením, že strana sporu odmieta platiť trovy konania z dôvodu, že nepozná pojem „režijný paušál“, čo v danom kontexte spôsobovalo len odďaľovanie plnenia povinností stranou sporu.

[18]  § 16 zákona o advokácii.

[19]  Zákon č. 40/1964 Zb., Občiansky zákonník, v znení neskorších predpisov.

[20]  Uznesenie Najvyššieho súdu Českej republiky, sp. zn. Cdon 1007/1996.

[21]  Zákon č. 71/1992 Zb. o súdnych poplatkoch a poplatku za výpis z registra trestov v znení neskorších predpisov.

[22]  Zaručená konverzia je postup, pri ktorom je celý, bežne zmyslami vnímateľný, informačný obsah pôvodného: a) elektronického dokumentu transformovaný do novovzniknutého dokumentu v listinnej podobe, b) dokumentu v listinnej podobe transformovaný do novovzniknutého elektronického dokumentu, c) elektronického dokumentu transformovaný do novovzniknutého elektronického dokumentu. Autorizácia je vyjadrenie súhlasu s obsahom právneho úkonu a s vykonaním tohto právneho úkonu. Autorizáciou úkonu sa rozumie vyjadrenie súhlasu s obsahom právneho úkonu a s vykonaním tohto právneho úkonu. V „hmotnom“ svete autorizáciu predstavuje náš vlastnoručný podpis. V elektronickom svete sa autorizácia vykonáva prostredníctvom kvalifikovaného elektronického podpisu alebo kvalifikovanou elektronickou pečaťou. In: FRIEDRICH, M. Zaručená konverzia a advokáti. Bulletin slovenskej advokácie. Ročník XXV. 2019. č. 1–2, s. 33 a nasl. Proces zaručenej konverzie a autorizácie je predmetom zákona č. 305/2013 Z. z. o elektronickej podobe výkonu pôsobnosti orgánov verejnej moci a o zmene a doplnení niektorých zákonov (zákon o e-Governmente).

[23]  Uznesenia Ústavného súdu Slovenskej republiky, sp. zn. IV. ÚS 342/2018 zo dňa 31. 5. 2018, sp. zn. II. ÚS 231/2018 zo dňa 10.05.2018. Z odôvodnenia uznesenia sp. zn. IV. US 342/2018, autorizácia splnomocnenia advokátom ako splnomocnencom nie je postačujúca, pretože preukazuje len autenticitu splnomocnenca, a teda skutočnosť, že advokát plnú moc prijal. Ak splnomocniteľ nedisponuje možnosťou autorizácie, t. j. elektronického podpísania, za účelom zachovania právnych účinkov pôvodného listinného splnomocnenia a jeho použiteľnosti pri vykonávaní úkonov v mene oprávneného ako účastníka konania v exekučnom konaní ostáva jedinou možnosťou vykonanie zaručenej konverzie splnomocnenia opatreného vlastnoručným podpisom splnomocniteľa z listinnej podoby do elektronickej. Najvyšší súd SR ako dovolací súd v praxi často vracia spisový materiál súdu prvej inštancie bez rozhodnutia za účelom doplnenia spisového materiálu o preverenie, či bolo plnomocenstvo udelené advokátovi konvertované do elektronickej podoby, príp. požaduje, aby súdu bol stranou sporu doručený originál plnomocenstva.

[24]  Napr. uznesenie Najvyššieho súdu Slovenskej republiky z 29. 9. 2015, sp. zn. 4MCdo/16/2014, pojem „účelný“ je nevyhnuté chápať ako určitú poistku pred hradením nákladov nesúvisiacich s konaním, pred nadbytočnými či nadmernými nákladmi (napr. opakované uplatnenie náhrady za prevzatie a prípravu zastupovania, nepotrebné konzultácie s klientom atď.). Vzhľadom na ústavne zaručené právo na právnu pomoc nie je možné prostredníctvom uvedeného termínu (neúčelne vynaložené náklady konania) vymedziť kategóriu subjektov, ktorá by tak z hľadiska právneho zastúpenia mala odlišné postavenie, a tak jej de facto právo na zastúpenie advokátom v konaní upierať a z hľadiska ostatných účastníkov ju diskriminovať. Účastníka nie je možné sankcionovať tým, že mu nebude priznaná náhrada nákladov zodpovedajúca výške odmeny advokáta s tým, že sa mohol v konaní brániť sám.

[25]  Uznesenie Najvyššieho súdu Slovenskej republiky zo dňa 29.04. 2019, sp. zn. 4Obo/8/2018, zverejnené v Zbierke stanovísk Najvyššieho súdu SR a rozhodnutí súdov SR pod č. R 39/2019.

[26]  Znenie ustanovenia § 91 C. s. p. považujeme za zbytočne zložito naformulované: V sporoch z ochrany osobnosti podľa Občianskeho zákonníka, v sporoch z ochrany podľa predpisov o masovokomunikačných prostriedkoch, v sporoch z právnych vzťahov zo zmenky, šeku alebo iného cenného papiera a v sporoch medzi podnikateľmi pri výkone ich podnikateľskej činnosti sa zastúpenie nepripúšťa; to neplatí, ak je zástupcom osoba, ktorá má vysokoškolské právnické vzdelanie druhého stupňa.

[27]  Slovenské národné stredisko pre ľudské práva.

[28]  K riadnemu poučeniu o dovolaní pozri aj nález Ústavného súdu Slovenskej republiky z 13. 11. 2018, sp. zn. III. ÚS 757/2017.

[29]  Dôvodová správa k C. s. p. – osobitná časť k § 452 C. s. p.

[30]  Uznesenie Najvyššieho súdu SR z 28. 2. 2018, sp. zn. 7Cdo/14/2018.

[31]  Vyhláška Ministerstva spravodlivosti SR č. 655/2004 Z. z. o odmenách a náhradách advokátov za poskytovanie právnych služieb v znení neskorších predpisov.

[32]  Takýmito novelami dochádza k zbytočnému zaťažovaniu súdov, keď sudcovia opakovane v sťažnostiach proti uzneseniam o výške trov konania odkazujú na existenciu daných ustanovení v zákone o konkurze a reštrukturalizácii (§ 32 ods. 12 zákona č. 7/2005 Z. z.).

3

Jakou míru nezávislosti lze v rámci soudního řízení požadovat po advokátovi?

Petr Navrátil^1

3.1
Úvod

Lon Luvois Fuller, dlouholetý profesor Harvardovy univerzity a významný právní teoretik, v souvislosti se soudním řízením upozorňoval na mimořádný význam aktivního přístupu účastníků řízení jako jednoho z legitimizujících prvků soudnictví demokratického právního státu. Podle jeho názoru právě účast stran je jednou z rozhodujících kvalit podepisujících se na podobě výsledku soudního rozhodování.2 S tezí L. L. Fullera lze jistě souhlasit minimálně v tom slova smyslu, že samotný obsah soudních rozhodnutí je do značné míry odvislý od toho, jak byla ta která strana procesně aktivní a jaké argumenty vznášela v rámci soudního řízení.3 Touto optikou nahlíženo je možné považovat za jeden ze stěžejních úkolů procesního práva zajištění řádné participace stran na soudním řízení.4 Proto také mnoho evropských procesních kodexů obsahuje komplexní úpravu účastenství.5 Český právní řád v tomto nepředstavuje žádnou výjimku.6

Co ovšem v sobě zahrnuje zajištění řádné participace účastníků na soudním řízení, není tak triviální otázkou, jak by se snad na první pohled mohlo zdát. Jeden z ilustrativních příkladů, jak komplikovaný problém to může být, je v nedávné minulosti diskutovaná otázka participačních práv nezletilých.7 Jinou, neméně diskutovanou otázkou je pak problém tzv. povinného zastoupení advokátem (tj. advokátský proces či advokátní přímus).8 V současnosti je povinné zastoupení strany řízení advokátem předepsáno pouze v několika málo případech. Jedná se o povinné zastoupení dovolatele v dovolacím řízení před Nejvyšším soudem, stěžovatele v řízení o kasační stížnosti před Nejvyšším správním soudem, v trestním řízení pak o případy tzv. nutné obhajoby a v neposlední řadě je povinné zastoupení předepsáno i v řízení o ústavní stížnosti.9 V nedávné minulosti přitom byla oživena myšlenka na zavedení široké povinnosti být zastoupen advokátem v rámci přípravy nového kodexu civilního řízení sporného.10 Dlužno poznamenat, že samotný věcný záměr nového civilního řádu soudního byl podroben poměrně ostré kritice, přičemž právě otázka advokátského procesu přestavovala jeden z velmi sporných bodů.11

Ambicí tohoto textu není v detailu rozebrat advokátský proces, jeho výhody a nevýhody (popř. hlouběji se zamýšlet nad současnou právní úpravou povinného zastoupení v jednotlivých, shora zmiňovaných řízeních), nýbrž toliko se zamyslet nad jedním aspektem, který s ním bezprostředně souvisí. Tento aspekt byl rozebrán Soudní dvorem v rozhodnutí ze dne 4. února 2020 ve spojených věcech C-515/17 P a C-561/17 P Uniwersytet Wrocławski a Polsko v. Výkonná agentura pro výzkum (dále jen „Uniwersytet Wrocławski“). V této věci rozhodl Soudní dvůr Evropské unie (dále jen „SDEU“), že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když rozhodl, že existence smlouvy o poskytování výuky mezi účastníkem řízení a jeho advokátem porušuje požadavek nezávislosti právního zástupce před unijními soudy. Jde totiž o to, že přijme-li se teze, podle které je možné trvat na zastoupení účastníka advokátem, neboť advokát je profesionál, který významným způsobem může zrychlit a zjednodušit řízení (resp. zpřehlednit díky své orientaci v právu)12, nabízí se logicky otázka, do jaké míry je možné považovat advokáta za někoho, kdo participuje na výkonu spravedlnosti. Jinými slovy řečeno, jedná se o to, do jaké míry je možné po advokátovi požadovat nezávislost, která zajistí, že bude přispívat ke spravedlivé ochraně soukromých práv a oprávněných zájmů bez ohledu na to, zdali je jeho jednání rovněž v individuálním zájmu klienta, kterého zastupuje. To je také jedna z ústředních otázek, kterou řešil Soudní dvůr ve shora zmiňovaném rozsudku ve věci Uniwersytet Wrocławski. Účelem a smyslem následujících řádků je detailně dotčené rozhodnutí SDEU rozebrat a zamyslet se nad tím, zdali závěry z této judikatury plynoucí lze zobecnit do té míry, aby byly relevantní i z pohledu českého civilního řízení sporného, resp. probíhající rekodifikace.

3.2
Základní východiska

Aby bylo možno v detailu pochopit rozhodnutí SDEU ve věci Uniwersytet Wrocławski, resp. otázku (ne)závislosti advokáta na straně řízení, je třeba si vyjasnit základní východiska, ze kterých bude tato práce vycházet. Tato jsou následující.

Zaprvé, kauza ve věci Uniwersytet Wrocławski se týkala sporu mezi touto univerzitou a Výkonnou agenturou pro výzkum. Jádrem tohoto sporu byla uzavřená grantová dohoda, která stanovovala podmínku, podle které vědecký pracovník zaměstnaný na plný úvazek v rámci dotované činnosti není oprávněn pobírat jiné příjmy než ty, které mu z této činnosti plynou. Dotyčný vědecký pracovník ovšem dohodnutou povinnost porušoval; pobíral totiž nejen odměny za svoji vědeckou činnost v rámci grantu poskytnutého Výkonnou agenturou pro výzkum, nýbrž i za jiné činnosti s řešením grantu nesouvisejícími. Agentura tak ukončila grantovou dohodu a zaslala univerzitě několik výzev k úhradě dluhu ve výši poskytnuté dotace a dále k náhradě způsobené újmy. Ta dlužnou částku, jakož i náhradu újmy uhradila; zároveň se ovšem dne 25. 3. 2016 obrátila s žalobou na Tribunál. Podanou žalobou se univerzita domáhala zrušení rozhodnutí Výkonné agentury pro výzkum, kterými byla ukončena grantová dohoda a této univerzitě uložena povinnost vrátit část dotčených dotací a zaplatit náhradu újmy, a zadruhé vrácení odpovídajících částek včetně úroků, počítaných ode dne jejich zaplacení touto univerzitou do dne jejich vrácení.13

Zadruhé, rozhodnutí ve věci Uniwersytet Wrocławski bylo přijato v rámci řízení podle čl. 263 Smlouvy o fungování EU (dále jen „SFEU“), tj. v rámci řízení o žalobě na neplatnost unijního právního aktu.14 Toto řízení je svojí povahou přezkumným řízením aktů moci veřejné; lze jej proto považovat za právní úpravu správního soudnictví, neboť poskytuje ochranu veřejným subjektivním právům. Samotná právní úprava unijního procesního práva není obsažena v jednom kodexu, nýbrž je „roztroušena“ v několika právních předpisech.15 Pokud jde o problematiku zastoupení, je třeba zdůraznit, že v rámci unijního procesního práva se rozeznávají dva režimy. Jiný režim se týká tzv. přímých žalob (mezi které spadá rovněž žaloba na neplatnost), jiný ostatních řízení (mezi které spadá zejm. řízení o předběžné otázce).16 Unijní procesní právo rovněž rozeznává mezi tzv. privilegovanými a neprivilegovanými žalobci. Jednotlivci (mezi které se řadí i univerzity) přitom spadají do kategorie tzv. neprivilegovaných žalobců, přičemž pro tyto žalobce podávající přímé žaloby platí podle čl. 19 Statutu SDEU povinnost být zastoupen advokátem, který může vystupovat před vnitrostátními soudy.17

Zatřetí, právní úprava účastenství v rámci civilního řízení sporného je obsažena v občanském soudním řádu. Podle tohoto právního předpisu je způsobilý být účastníkem řízení ten, kdo má právní způsobilost být nositelem procesních práv a povinností.18 Pouze s touto osobou může soud jednat a rozhodovat o jejích právech a povinnostech. Od procesní subjektivity, tj. způsobilosti být účastníkem řízení, se nicméně musí rozlišovat procesní způsobilost, tj. způsobilost vykonávat samostatné procesní úkony.19 Zjednodušeně řečeno lze říci, že plně svéprávná fyzická osoba může být účastníkem soudního řízení a je procesně způsobilá, stejně jako osoba právnická a některé další subjekty.20 Pokud pak jde o ty případy, kdy určitý subjekt sice může být účastníkem řízení, tj. má procesní subjektivitu, ale zároveň nemá dostatek procesní způsobilosti, zákon tuto situaci řeší několika způsoby. Zákon tedy nevylučuje pro nedostatek procesní způsobilosti účastníka z účastenství ve věci; ukládá mu pouze povinnost být zastoupen.21 Od povinného zastoupení je třeba rozlišovat zastoupení dobrovolné, kdy všechny české procesní předpisy (jakožto normy veřejného práva) upravující řízení před soudy umožňují účastníkům řízení, aby si podle svého vlastního uvážení a po dohodě s třetí osobou zvolili tuto osobu jako svého zástupce pro řízení.22 To plně odpovídá znění čl. 36 Listiny základních práv a svobod, podle kterého je právo na právní zastoupení jednou ze složek práva na spravedlivý proces.23

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zastoupení - Specifika a kontext.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.