Šíření pravdivých údajů o podnikateli jako nekalá soutěž a/nebo narušení jeho dobré pověsti

Šíření pravdivých údajů o podnikateli jako nekalá soutěž a/nebo narušení jeho dobré pověsti

Dana Ondrejová, Kamila Římanová, Tomáš Zvoníček

Vzor citace:

ONDREJOVÁ, D., ŘÍMANOVÁ, K., ZVONÍČEK, T. Šíření pravdivých údajů o podnikateli jako nekalá soutěž a/nebo narušení jeho dobré pověsti. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2021, 172 s.

© doc. JUDr. Dana Ondrejová, Ph.D., Mgr. Kamila Římanová, Mgr. Bc. Tomáš Zvoníček, 2021

ISBN 978-80-7598-076-2 (brož.)

ISBN 978-80-7598-077-9 (e-pub)

ISBN 978-80-7598-078-6 (mobi)

www.wolterskluwer.cz

O autorech

doc. JUDr. Dana Ondrejová, Ph.D. (*1980)

absolvovala magisterský studijní program, obor právo a právní věda (2004), rigorózní řízení z oboru mezinárodní právo soukromé a obchodní (2005), doktorský studijní program (2007) a habilitační řízení z oboru obchodní právo (2017) na Právnické fakultě Masarykovy univerzity v Brně. Je docentkou na Katedře obchodního práva Právnické fakulty Masarykovy univerzity, advokátkou a partnerkou LEGATO advokátní kancelář, Praha, a působí jako rozhodce Rozhodčího soudu při Hospodářské komoře ČR a Agrární komoře ČR a Mezinárodního rozhodčího soudu při Českomoravské komoditní burze. Dlouhodobě se specializuje zejména na oblast práva proti nekalé soutěži, práva nekalých obchodních praktik, reklamního, směnečného a závazkového práva. Pravidelně přednáší na odborných seminářích pro veřejnost, na vědeckých konferencích a publikuje v odborných právnických časopisech. Je spoluautorkou například tzv. velkého komentáře k občanskému zákoníku – VI. svazku týkajícího se závazků (Hulmák, M. a kol., C. H. Beck, 2014), učebnice Nástin obchodního práva (Masarykova univerzita, 2014), publikace Nekalosoutěžní reklama a nekalé obchodní praktiky v české i evropské právní úpravě a judikatuře (Ondrejová, D., Sehnálek, D., Leges, 2018), Reklama a právo (Rigel, F., Moravec, O., Ondrejová, D., C. H. Beck, 2018) a řady dalších. Je autorkou monografií Národní šampioni a hospodářská soutěž (Linde, 2007), Právní prostředky ochrany proti nekalé soutěži (Wolters Kluwer ČR, 2010), Nekalá soutěž v novém občanském zákoníku (C. H. Beck, 2014), Průvodce uzavíráním smluv po rekodifikaci (Wolters Kluwer ČR, 2015; poslední 3. vydání z roku 2020) a Porušení závazkového práva jako nekalá obchodní praktika nebo nekalá soutěž (C. H. Beck, 2016).

Mgr. Kamila Římanová (*1993)

absolvovala magisterský studijní program, obor právo a právní věda na Právnické fakultě Masarykovy univerzity v Brně (2018). V současnosti je na rodičovské dovolené.

Mgr. Bc. Tomáš Zvoníček (*1994)

absolvoval magisterský studijní program, obor právo a právní věda na Právnické fakultě Masarykovy univerzity v Brně (2019) a bakalářský studijní program, obor sociologie a sociální antropologie na Fakultě sociálních studií Masarykovy univerzity v Brně (2020). V současnosti působí jako advokátní koncipient a jako student doktorského studijního programu sociologie, oboru populační studia na Fakultě sociálních studií Masarykovy univerzity v Brně.

Seznam použitých zkratek[1]

Listina / Listina základních práv a svobod

usnesení předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky

o. s. ř. / občanský soudní řád

zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

obč. zák. / občanský zákoník

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

s. ř. s.

zákon č. 150/2002 Sb., soudní řád správní

směrnice o nekalých obchodních praktikách

směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/29/ES ze dne 11. 5. 2005 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu a o změně směrnice Rady 84/450/EHS, směrnic Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 (směrnice o nekalých obchodních praktikách)

správní řád

zákon č. 500/2004 Sb., správní řád

tiskový zákon

zákon č. 46/2000 Sb., o právech a povinnostech při vydávání periodického tisku a o změně některých dalších zákonů (tiskový zákon)

tr. zákoník / trestní zákoník

zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník

Úmluva

sdělení federálního ministerstva zahraničních věcí č. 209/1992 Sb., o sjednání Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod a Protokolů na tuto Úmluvu navazujících

Ústava

ústavní zákon České národní rady č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky

zák. o některých přestupcích / zákon o některých přestupcích

zákon č. 251/2016 Sb., o některých přestupcích

zák. o některých službách informační společnosti / zákon o některých službách informační společnosti

zákon č. 480/2004 Sb., o některých službách informační společnosti a o změně některých zákonů (zákon o některých službách informační společnosti)

zák. o ochraně spotřebitele / zákon o ochraně spotřebitele

zákon č. 634/1992 Sb., o ochraně spotřebitele

zákon o odpovědnosti státu za škodu

zákon č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem a o změně zákona České národní rady č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti (notářský řád)

[1]  Není-li dále uvedeno jinak, jsou všechny předpisy v textu citovány ve znění pozdějších předpisů.

Předmluva

Mezi podnikateli i značnou částí odborné veřejnosti panuje jeden z velkých omylů – že podnikatel může šířit informace o jiném podnikateli, pokud jsou tyto informace pravdivé. Tato domněnka je odůvodňována tím, že zakázané je přece pouze šíření údajů o podnikatelích, které jsou nepravdivé (klamavé). Informace šířené o jiném podnikateli jsou způsobilé přivodit tomuto újmu v případě, že jsou nepravdivé, ale také v případě, že jsou zcela odpovídající skutečnosti. Stěžejní judikatorní myšlenka je založena na skutečnosti, že nepřísluší podnikateli, aby hodnotil zboží nebo služby svého konkurenta či poukazoval například na absenci potřebných povolení či oprávnění, ale aby v případě, že tuto skutečnost zjistí, podal příslušný podnět dozorovému orgánu nebo žalobu soudu. Toto jednání je pak v publikaci podrobeno testu kvalifikačních podmínek práva proti nekalé soutěži a práva na ochranu osobnosti, resp. pověsti či soukromí právnických osob. Jedním z cílů této publikace je vyvrátit uvedený mýtus spočívající v oprávnění šiřit informace o jiném podnikateli, jsou-li pravdivé, zejména prostřednictvím aktuální judikatury a argumentace z této vyplývající.

Stále více žijeme v online prostředí. Na významu nabývají názory tzv. influencerů (bloggerů, youtuberů a dalších podobných osob), které u dětí a mladistvých do jisté míry nahrazují výchovu rodičů zejména z důvodu jejich silné autority. Tyto osoby jsou však hojně sledovány také dospělými osobami, zpravidla podle jejich volnočasového zájmu (zdravé stravování, vaření, kutilství, hudba, sport apod.). Influenceři ve svých příspěvcích doporučují či kritizují zboží nebo služby jimi vybraných podnikatelů, a to z různých důvodů (vlastní názor, úplata propagovaného podnikatele apod.). Tato publikace odpovídá na otázku, zda se influenceři mohou dopustit při své činnosti protiprávního jednání zejména ve vztahu ke kritizovanému podnikateli či klamanému spotřebiteli.

Jen málokdo nekupuje zboží za pomoci recenzí osob, které již danou věc užívají. Recenze jsou každodenní součástí hospodářského soutěžení podnikatelů i rozhodování spotřebitelů. Může se dopustit závadného jednání autor recenze zboží nebo služby, případně podnikatel, který recenzi učiněnou třetí osobou zveřejnil? Je rozdíl mezi tím, kdo recenzi učinil – tedy zda běžný spotřebitel, osoba veřejně známá nebo jiný podnikatel? Také na tyto otázky se snaží odpovědět předložená publikace.

Publikace se věnuje také otázce jednotlivých nároků aktivně legitimovaných osob vyplývající z práva proti nekalé soutěži a z právní úpravy na ochranu osobnosti a dobré pověsti právnických osob a vzájemných vztahů obou úprav – tedy zda se může poškozený podnikatel domáhat ochrany toliko v rámci jedné větve či obou.

V současné době jsou velmi oblíbené tzv. spotřebitelské testy kvality. Zabývají se jimi rozmanité subjekty, nejvíce uznávané jsou testy různých spotřebitelských sdružení (např. dTest apod.). Mohou se tyto osoby dopustit nekalé soutěže či neoprávněného zásahu do dobré pověsti podnikatele, pokud test nedopadne ve vztahu k tomuto podnikateli příznivě, případně výsledek testu neodpovídá skutečnosti? Zodpovězení této otázky představuje další dílčí cíl této publikace.

Závěr publikace se věnuje otázce, zda se může dopustit nekalé soutěže nebo porušení osobnostních práv také stát v rámci výkonu své dozorové činnosti tím, že zasáhne do osobnostních práv podnikatele (jeho dobré pověsti) například zveřejněním výsledku kontrolního šetření, které se později ukáže býti nesprávným.

1

Šíření pravdivé informace o podnikateli jako nekalá soutěž

Mezi laiky často panuje přesvědčení, že „mluvit pravdu“ nemůže být protiprávní. Tento všeobecně rozšířený mýtus však nemá reálný základ – občanský zákoník v § 2984 zakazuje za stanovených podmínek šíření nejen nepravdivých, ale i pravdivých údajů. Obecně lze říci, že zásadně nenáleží podnikateli (§ 420 a § 421 obč. zák.), resp. soutěžiteli (§ 2972 obč. zák.), aby hodnotil ve vztahu k potenciálním zákazníkům a obchodním partnerům soutěžní výkony druhého soutěžitele, a to i v případě, kdy jím uváděné údaje jsou pravdivé.1

Posouzení, zda šíření pravdivé informace je či není zakázané, závisí na tom, zda předmětným jednáním je naplněna tzv. generální klauzule nekalé soutěže dle § 2976 odst. 1 obč. zák., která stanoví tři podmínky, jež musí být kumulativně splněny, aby bylo možné jednání kvalifikovat jako nekalosoutěžní:

1. jednání se uskutečňuje v hospodářském styku,

2. je v rozporu s dobrými mravy soutěže a

3. je způsobilé přivodit újmu jiným soutěžitelům nebo zákazníkům.

1.1

Šíření pravdivé informace o podnikateli a naplnění podmínek generální klauzule nekalé soutěže

1.1.1

Jednání v hospodářském styku

Hospodářský styk je neurčitý právní pojem, jehož definici občanský zákoník neobsahuje. Prvorepubliková praxe hospodářský styk vykládala extenzivně „jako veškerou činnost, směřující k uspokojování potřeb, pokud jejich pohnutkou nebo skutečným následkem je docílení cizího či vlastního hospodářského prospěchu“.2 Obdobně Večerková uvádí, že hospodářským stykem lze rozumět „veškeré styky, spoje a vztahy, k nimž byl dán podnět jakoukoli podnikovou (samostatně výdělečnou) činností, tj. činností směřující k trvalému zdroji příjmů zhodnocováním zboží nebo výkonů nebo obojího“.3

Judikatura Nejvyššího soudu rovněž tenduje ke značně extenzivnímu pojetí hospodářského styku. Nejvyšší soud konstatoval, že aby bylo možno hovořit o účasti subjektu na hospodářské soutěži, je třeba dovodit zájem nekalosoutěžně jednajícího na výsledku soutěže, tj. na výsledku konkurenčního střetu dvou soutěžitelů, přičemž podstatná je otázka, zda lze v jednání spatřovat soutěžní záměr či účel (nikoli úmysl).4

Soutěžní záměr je dán tehdy, pokud jsou určitým jednáním objektivně sledovány soutěžní, konkurenční cíle (na rozdíl od možných cílů jiných, např. vzdělávacích apod.).5 Soutěžní či konkurenční cíle by mohly být vnímány jako zisk vlastního prospěchu, případně prospěchu svého zaměstnavatele (záleží na tom, kdo je šiřitelem informací).6

Soutěžní záměr je naopak vyloučen tehdy, „jestliže projev byl učiněn bez jakéhokoli vztahu k soutěži a jestliže od toho, kdo jej vnímá, nemůže být ani na účel soutěžní vztahován“.7 Soutěžní záměr či účel, resp. soutěžní orientace jednání, tak nebudou dány např. tehdy, když je jednání zaměřeno na informaci spotřebitelů či objektivní testování výrobků^8 (v podrobnostech viz kapitolu 5). Obdobně rozhodl Nejvyšší soud o absenci soutěžního záměru v případě zveřejnění pravdivé informace o výši splatného (a neuhrazeného) závazku dlužníka za účelem zajištění plurality věřitelů pro účely podání návrhu na prohlášení konkursu.9

Soutěžní záměr (jakožto objektivizovanou kategorii) nelze ztotožňovat sesoutěžním úmyslem (jakožto kategorií subjektivizovanou)10 – nekalá soutěž je deliktem objektivní povahy, což znamená, že nezáleží na vůli soutěžitele, tj. na skutečnosti, zda se chtěl nebo nechtěl nekalé soutěže dopustit či jaká byla příčina nebo motiv nekalosoutěžního jednání, když jediným rozhodným kritériem jsou dopady jednání („pro posouzení věci pohledem nekalé soutěže je významné pouze to, jak takové jednání působí na hospodářskou soutěž“11). K objektivitě a významu následku u soutěžního záměru se Nejvyšší soud vyjádřil opakovaně, přičemž zdůrazňuje, že „považuje za důležité zdůraznit nutnost objektivního posuzování existence soutěžní orientace – byť úmyslem žalované mohlo být vyvolání následků v oblasti politické či morální, tedy nesoutěžní, objektivně, co do následku, její jednání znamenalo zpochybnění podnikatelských aktivit žalobkyně a tedy ovlivnění jejího postavení v hospodářské soutěži“.12

Z výše uvedeného je tak možné dovodit, že aby šíření pravdivé informace naplnilo podmínku jednání v hospodářském styku, je nezbytné, aby šiřitel jednal se soutěžním záměrem a objektivním výsledkem jeho jednání bylo alespoň potenciální naplnění soutěžního, konkurenčního cíle. Konkurenční cíl bude naplněn tehdy, když šířením pravdivé informace subjekt, který ji šířil, dosáhne (ze své podstaty negativního) ovlivnění postavení subjektu informace v hospodářské soutěži, přičemž je nerozhodné, zda byl takový důsledek primárním motivem šiřitele informace, neboť se nezkoumá motiv, ale výsledek.13

Je otázkou, zda soutěžní záměr musí mít nějakou intenzitu, nebo zda postačuje dovodit i jeho zanedbatelnou přítomnost. Ve vztahu k třetímu znaku generální klauzule nekalé soutěže (způsobilost přivodit újmu jiným soutěžitelům nebo zákazníkům) dospěla judikatura k závěru, že újma v zanedbatelném rozsahu vlastně újmou není^14 (viz podkapitolu 3.3.3.1). Vzhledem k extenzivní interpretaci „jednání v hospodářském styku“, kdy Nejvyšší soud dovodil, že v hospodářském styku jednají i subjekty, které vstupují do soutěžního vztahu toliko nahodile či jejichž charakter hospodářské činnosti není na první pohled vůbec patrný^15 (v odborné literatuře se tyto subjekty označují jako soutěžitelé ad hoc), máme za to, že v daném případě bude postačovat i zcela minimální přítomnost soutěžního záměru.

1.1.2

Rozpor s dobrými mravy soutěže

1.1.2.1

Obecně k rozporu s dobrými mravy soutěže

Druhou podmínkou generální klauzule nekalé soutěže je rozpornost jednání s dobrými mravy soutěže. Pod pojmem dobré mravy soutěže lze „rozumět určité všeobecné (tedy v hospodářské soutěži platné), mimoprávní či etické zásady a normy, které jsou kladeny na všechny, kteří se v dané hospodářské oblasti projevují – vyvíjí svoji činnost za účelem dosažení určitého prospěchu, které vymezují, co v dané hospodářské oblasti lze považovat za poctivé, slušné, sledující vlastní prospěch, avšak nepoškozující jiného. Dobré mravy soutěže přitom jako kategorie norem jsou svou povahou objektivní v tom smyslu, že není rozhodné, zda osoba, která v rozporu s dobrými mravy jedná, takové jednání zamýšlela či nikoli, zda bylo jejím záměrem, cílem či úmyslem v rozporu s dobrými mravy soutěže jednat. Tedy dobré mravy soutěže jsou kategorií nezávislou na subjektivním vnímání jednotlivého soutěžitele. Je tedy také nerozhodný motiv tohoto jednání, nýbrž rozhodný je projevený výsledek jednání“.16

Obdobně vymezení dobrých mravů soutěže poskytl rovněž Nejvyšší soud: „Dobré mravy judikatura ustáleně charakterizuje jako souhrn společenských, kulturních a mravních norem, jež v historickém vývoji osvědčují jistou neměnnost, vystihují podstatné historické tendence, jsou sdíleny rozhodující částí společnosti a mají povahu norem základních. Pojem dobré mravy soutěže je však třeba poněkud modifikovat, a to právě proto, že se uplatňují v hospodářské soutěži, tj. v prostředí, kde cílem je na trhu se prosadit, získat zde oproti jiným výhodu, což předpokládá jistou míru agresivity a ‚podnikatelské vychytralosti‘ (srov. Hajn: Komunitární a české právo proti nekalé soutěži, Masarykova universita, Brno 2010). Je však třeba vždy dodržet korektní a soutěžně přijatelné metody, samozřejmým předpokladem jednání v souladu s dobrými mravy soutěže je zachovat poctivost a slušnost.“17

Nutno zdůraznit, že dobré mravy soutěže nejsou totožným pojmem jako dobré mravy obecně. Existují jednání, která mohou být podle zásad obecné morálky sice nezávadná, avšak mohou být závadná z hlediska dobrých mravů soutěže. Ani soutěžní jednání však nemůže odporovat požadavkům dobrých mravů obecně.18 Z pohledu této publikace je stěžejní, že ačkoliv zveřejňování pravdivých informací nebývá zpravidla považováno za rozporné s dobrými mravy, může být rozporné s dobrými mravy soutěže.

Posouzení zveřejnění pravdivého údaje jako nekalosoutěžního jednání bude vždy záviset na konkrétních okolnostech daného případu. Jak bylo uvedeno výše, zveřejní-li věřitel pravdivé informace o výši splatného (a neuhrazeného) závazku dlužníka za účelem zajištění plurality věřitelů pro účely podání insolvenčního návrhu, nejde pro absenci první podmínky generální klauzule vůbec o nekalosoutěžní jednání. Naopak má-li stejný inzerát šikanózní povahu a jeho účelem je pouze zdiskreditovat druhého soutěžitele, aniž by šiřitel skutečně hledal další věřitele ke společnému postupu proti dlužníku, jde o jednání, které je v rozporu s dobrými mravy soutěže.19 Bude tak vždy na soudu, aby naplnil onen neurčitý pojem „dobré mravy soutěže“ na základě okolností posuzovaného případu, „jež odlišují zcela oprávněný a tedy i legální postup věřitele při obstarávání podkladů k podání návrhu na prohlášení konkurzu na majetek svého dlužníka od jednání, kdy tento jinak legální prostředek je zneužit jako hrozba, resp. využit k jednání šikanóznímu, k jednání vedenému s úmyslem přivodit tím v inzerátu uvedenému subjektu újmu, na úkor takto označeného subjektu získat neodůvodněně výhodnější postavení v soutěži“.20

Posouzení, zda určité jednání lze kvalifikovat jako rozporné s dobrými mravy soutěže, je otázkou právní. Obdobně jako u první podmínky generální klauzule nekalé soutěže (jednání v hospodářském styku) je nerozhodný úmysl jednajícího subjektu, tj. zda chtěl či nechtěl jednat v rozporu s dobrými mravy soutěže, ale rozhodný je pouze výsledek daného jednání. „Nejvyšší soud považuje za důležité zdůraznit nutnost objektivního posuzování existence soutěžní orientace – byť úmyslem žalované mohlo být vyvolání následků v oblasti politické či morální, tedy nesoutěžní, objektivně, co do následku, její jednání znamenalo zpochybnění podnikatelských aktivit žalobkyně a tedy ovlivnění jejího postavení v hospodářské soutěži.“21

1.1.2.2

Rozpornost s dobrými mravy soutěže také v případě upozornění na absenci nutných povolení?

Ve vztahu k šíření informací o absenci nutných povolení (zpravidla veřejnoprávních), certifikace, licence, schválení apod. již judikatura dříve dovodila neoprávněnost takových prohlášení: „Údaje o tom, že žalobce nevlastní prohlášení o shodě či ‚certifikát státní zkušebny, povolující prodej‘ jsou sice údaje pravdivé, nenáleží však žalovanému jako soutěžiteli – aby ve vztahu k potenciálním zákazníkům těmito údaji argumentoval. Pokud nabyl takového přesvědčení, že žalobce nemá pro svůj prodej potřebná (veřejnoprávní) osvědčení, pak nápravy či postihu žalobce se mohl domáhat upozorněním příslušným orgánům, oprávněným žalobce v tomto zkontrolovat, a nikoli – navíc bez ověření stavu, zda pozice žalobce v prodejním řetězci vyžaduje, aby taková veřejnoprávní osvědčení právě jemu byla vydána – takto vystavit žalobce zcela jednoznačně nedůvěře v jeho výrobky a služby ze strany zákazníků. Pokud pak žalovaný žádal své partnery, aby ‚varovali své případné zákazníky před nákupem‘ u žalobce, pak toto samo o sobě je natolik zásadní porušení dobrých mravů soutěže, že nepřichází v úvahu akceptovat tvrzení žalovaného o pouhé oprávněné obraně proti jednání žalobce.“22

Není tedy úlohou soutěžitele sdělovat zákazníkům svého konkurenta (jiného soutěžitele),23 že tento nedisponuje potřebnými povoleními apod. (viz výše), ale má se za účelem řešení této situace obrátit na příslušný dozorový orgán či soud.

1.1.2.3

Rozpornost s dobrými mravy soutěže také v případě důvodné ochrany veřejného zájmu?

V této souvislosti se nabízí otázka, zda lze za nekalosoutěžní jednání považovat i šíření pravdivé informace, je-li výsledkem takového jednání nejen porušení práv konkrétního soutěžitele, ale i ochrana veřejného zájmu – například ochrana veřejného zdraví. Ve světle shora citovaného rozhodnutí Nejvyššího soudu, jakož i konstantní rozhodovací praxe vrchních soudů, by bylo možné uzavřít, že nesoutěžní kategorie (tj. ochrana veřejného zájmu) nejsou rozhodné. Například Vrchní soud v Praze k této otázce uvedl: „Údaje o tom, že žalobce nevlastní prohlášení o shodě či ‚certifikát státní zkušebny, povolující prodej‘ jsou sice údaje pravdivé, nenáleží však žalovanému jako soutěžiteli – aby ve vztahu k potenciálním zákazníkům těmito údaji argumentoval.“24

I z pojetí nekalé soutěže a hlediska objektivnosti hodnocení nekalé soutěže lze spíše dovodit, že v praxi nebude možné posuzovat, zda převáží ochrana soutěžitelových práv, příp. veřejný zájem (tomu odpovídá i současná judikatura). Takové posouzení by bylo možné provést zřejmě jedině v případě, pokud by v „konfliktu“ s ochranou porušených práv stála kategorie přímo spjatá s hospodářskou soutěží. Na tomto místě si však klademe otázku, zda veřejný zájem lze považovat za soutěžní či mimosoutěžní kategorii. Ačkoliv z výše citovaných rozhodnutí lze spíše dovodit závěr, že veřejný zájem stojí mimo soutěžní problematiku, domníváme se, že tento je součástí obecných dobrých mravů i dobrých mravů soutěžních, a proto nelze na veřejný zájem pohlížet jako na nesoutěžní kategorii, kterou lze v rámci posuzování jednání domnělého rušitele ignorovat. Poukázat lze v této souvislosti na prvorepublikové rozhodnutí Nejvyššího soudu Československé republiky: „[j]ednání nesmí však ani při obchodním styku ani při soutěži jednání a zvyklosti odporovati požadavkům občanské morálky“.25

Vzhledem k tomu, že smyslem ochrany proti nekalé soutěži je zajištění určité kvality soutěže, což lze považovat za veřejný zájem, domníváme se, že veřejný zájem nelze striktně oddělovat od nekalosoutěžní problematiky a jeho posouzení by mělo být v nějaké formě relevantní i při posuzování porušení dobrých mravů soutěže. Dochází-li jednáním určitého soutěžitele k intenzivnímu ohrožení jiného veřejného zájmu (a to zejména těch nejzávažnějších jako život či zdraví), dochází i k narušení kvality soutěžního prostředí, neboť právě soutěž dotyčnému soutěžiteli ono ohrožení (jiného) veřejného zájmu umožňuje. Nelze tedy uzavřít, že by ochrana soutěžního prostředí byla od ochrany jiných veřejných zájmů zcela oddělena – obě skupiny se prolínají dohromady, ochrana jedné kategorie zajišťuje ochranu druhé a stejně tak ohrožením jedné kategorie je ohrožena i kategorie druhá.

Zveřejnění pravdivého údaje by dle našeho názoru nemělo být považováno za nekalosoutěžní jednání v případě, že by byl dán intenzivní zájem na ochraně jiného veřejného zájmu, jehož ochranu nelze zajistit efektivně a dostatečně rychle jiným způsobem. Jestliže dochází ke kvalifikovanému ohrožení či zásahu do jiného veřejného zájmu, nemůže právo sankcionovat jednání, které směřuje k jeho ochraně. Opačný výklad by totiž zjevně kolidoval s dobrými mravy obecně (dobré mravy soutěže nemohou odporovat požadavkům „obecných“ dobrých mravů), jakož i s ústavními hodnotami, které má právo chránit.

Docházíme zde k určitému poměřování mezi veřejným zájmem na informování společnosti a porušením dobrých mravů soutěže. Aby v tomto „testu proporcionality“ mohl převážit zájem na informování společnosti, domníváme se, že by muselo jít o ochranu těch nejdůležitějších zájmů, jakými jsou ochrana práva na život či ochrana veřejného zdraví, kde bychom mohli (s ohledem na konkrétní okolnosti daného případu) dospět k závěru, že dobré mravy soutěže byly porušeny natolik zanedbatelně, že se o porušení nedá hovořit.26 Naopak by zpravidla neměla postačovat například ochrana vlastnického práva. Učinit obecné úvahy o tom, kdy převáží který zájem, samozřejmě není možné. Intenzitu porušení dobrých mravů soutěže versus intenzitu ochrany veřejného zájmu by bylo nutné zkoumat vždy ad hoc s ohledem na konkrétní okolnosti daného případu.

Aby však mohl „převážit“ jiný veřejný zájem nad dobrými mravy soutěže, musela by být intenzita zásahu zcela mimořádná. V opačném případě by totiž při výše nastíněném výkladu hrozilo, že by se ze soutěžitelů stali konfidenti. Šíření pravdivé informace je tak třeba hodnotit i s ohledem na celkové dopady na soutěž a soutěžní prostředí jako takové.

K výše uvedenému je třeba ještě dodat, že aby bylo možné hovořit o oprávněné ochraně veřejného zájmu, musí být taková ochrana učiněna přiměřenými prostředky. V této souvislosti je třeba zkoumat, zda bude ochrana zajištěná soutěžitelem efektivnější a přiměřenější než ochrana poskytovaná státními orgány, které jsou k ochraně veřejného zájmu povolány především. Bude tak nutné zkoumat i naléhavost situace, zejména jak dlouho bude kompetentnímu orgánu trvat, než zakročí a informuje zákazníky a ostatní soutěžitele tak, aby poskytnutí informace mělo stejný nebo lepší efekt, než kdyby informaci šířil přímo soutěžitel. Relevantní při posouzení přiměřenosti tak bude zejména časové hledisko a hledisko efektivity. Pouze po zvážení přiměřenosti prostředků použitých k ochraně veřejného zájmu by bylo možné dospět k závěru, že tento převáží nad porušením dobrých mravů soutěže.

Pravdivá informace by musela být šířena nejen přiměřenými prostředky, ale i přiměřenou formou, tj. tak, aby informace nebyly podány zkresleným, klamavým, difamačním, vulgárním či jiným obdobným způsobem.

Příkladem kolize veřejného zájmu a ochrany práv konkrétního soutěžitele (tj. dobrých mravů soutěže) může být situace, kdy soukromý praktický lékař pravdivě informuje veřejnost o tom, že jiný soukromý praktický „lékař“ nevystudoval lékařskou fakultu, nemá potřebné vzdělání, atestaci apod. Jak vyplývá z výše citované judikatury, úmysl šiřitele informací, tj. skutečnost, zda informace byla šířena za účelem likvidace konkurenta či za účelem ochrany veřejného zdraví, není relevantní. Stejně tak nebude rozhodný ani motiv jednání, tedy zda lékař informaci šířil například proto, že musel na získání vzdělání vynaložit časové i finanční prostředky, zatímco jeho konkurent nikoliv apod. Rozhodným kritériem bude výsledek – dopady jednání šiřitele informací. Výsledkem šíření informace o absenci nutné kvalifikace daného lékaře bude nejspíše odliv pacientů od poškozeného lékaře a zahájení příslušných řízení správními orgány. Šiřitel informací může z této situace objektivně profitovat, zejména ziskem pacientů (samozřejmě záleží na dalších faktorech, jako je např. lokalita, v níž lékař ordinuje, ovšem motivací pacientů přejít právě k tomuto lékaři může být nabytí dojmu, že se stará o veřejnost, pacienti mu nejsou lhostejní apod.). V takové situaci bude nezbytné zkoumat, zda zájem na ochraně dobrých mravů soutěže bude natolik zanedbatelný ve srovnání s mimořádným zájmem na ochraně veřejného zdraví (tedy že pacienty léčí nekvalifikovaný lékař), že bude vyloučeno naplnění této podmínky generální klauzule nekalé soutěže.

Jiným příkladem může být advokát, který upozorní na skutečnost, že jeho konkurent ve skutečnosti nevystudoval právnickou fakultu. V tomto případě lze mít za to, že veřejný zájem nebude natolik silný, aby převážil nad ochranou dobrých mravů soutěže, neboť nápravy či postihu se může poškozený advokát domáhat upozorněním příslušným orgánům.27

Současná judikatura výše uvedené aspekty kolize veřejného zájmu se zájmy konkrétního soutěžitele (vůbec či dostatečně) nezohledňuje.

1.1.2.4

Rozpornost s dobrými mravy soutěže nebo realizace práva na svobodu projevu?

V souvislosti s výše uvedeným se nabízí otázka, zda šíření pravdivé informace je chráněno svobodou projevu, a proto by nemělo být jako protiprávní sankcionováno.

Máme za to, že v případě nekalosoutěžní skutkové podstaty zlehčování (§ 2984 obč. zák.) došlo ze strany zákonodárce k úmyslnému omezení této svobody zákonem, což je předvídané Listinou základních práv a svobod, která v článku 17 odst. 4 stanoví, že „svobodu projevu a právo vyhledávat a šířit informace lze omezit zákonem, jde-li o opatření v demokratické společnosti nezbytná pro ochranu práv a svobod druhých, bezpečnost státu, veřejnou bezpečnost, ochranu veřejného zdraví a mravnosti.“ Shodně Ústavní soud konstatuje, že „ústavně zaručené právo vyjadřovat své názory (čl. 17 odst. 2 Listiny základních práv a svobod) bez ohledu na případně možné omezení zákonem (čl. 17 odst. 4 Listiny základních práv a svobod) je již obsahově omezeno právy jiných, ať již tato práva plynou jako ústavně zaručená z ústavního pořádku republiky či z jiných zábran daných zákonem chránících celospolečenské zájmy či hodnoty; nejen tato obsahová omezení mohou právo vyjadřovat názory zbavit jeho ústavní ochrany, neboť i forma, jíž se názory navenek vyjadřují, je úzce spjata s ústavně zaručeným právem, k němuž se upíná. Vybočí-li publikovaný názor z mezí v demokratické společnosti obecně uznávaných pravidel slušnosti, ztrácí charakter korektního úsudku (zprávy, komentáře) a jako takový se zpravidla ocitá již mimo meze ústavní ochrany (zdůraznili autoři)“.28

Obdobný názor vyjádřil Ústavní soud i v dalším nálezu: „Otázkou svobody projevu a právem vyjadřovat své názory se Ústavní soud ve svých rozhodnutích již několikrát zabýval. Ústavní soud především vychází z toho, že toto právo a svoboda je obsahově omezeno právy jiných, „ať již tato práva plynou jako ústavně zaručená z ústavního pořádku republiky či z jiných zábran daných zákonem chránících celospolečenské zájmy či hodnoty.“29 Skutkovou podstatu zlehčování lze proto dle našeho názoru považovat za úmyslné omezení svobody projevu potenciálního rušitele ze strany zákonodárce, když judikatura považuje šíření pravdivého údaje o soutěžitele ze strany jiného soutěžitele za ono „vybočení“ z uznávaných pravidel soutěžní morálky, které stojí mimo meze ústavní ochrany.

Ve vztahu ke kolizi práva na ochranu osobnosti a práva na svobodu projevu judikatura dovodila, že je třeba poměřovat intenzitu zásahu do práva na ochranu osobnosti se svobodou projevu se zřetelem na požadavek proporcionality těchto práv. „V konkrétním případě je vždy nezbytné zkoumat míru (intenzitu) tvrzeného porušení práva na dobrou pověst právnické osoby, a to v kontextu se svobodou projevu, resp. s právem kritiky a s právem na informace a se zřetelem na požadavek proporcionality uplatňování těchto práv (a jejich ochrany).“30 Dokonce i v případě šíření nepravdivé informace Ústavní soud dospívá k závěru, že ani toto nemusí znamenat automaticky neoprávněný zásah do osobnostních práv. Ten je dán pouze tehdy, „(1.) jestliže existuje mezi zásahem a porušením osobnostní sféry příčinná souvislost a (2.) jestliže tento zásah v konkrétním případě přesáhl určitou přípustnou intenzitu takovou měrou, kterou již v demokratické společnosti tolerovat nelze“. „Podle názoru Ústavního soudu je nutno respektovat určitá specifika běžného periodického tisku, určeného pro informování nejširší veřejnosti (na rozdíl např. od publikací odborných), který v určitých případech musí – především s ohledem na rozsah jednotlivých příspěvků a čtenářský zájem – přistupovat k určitým zjednodušením, a nelze bez dalšího tvrdit, že každé zjednodušení (či zkreslení) musí nutně vést k zásahu do osobnostních práv dotčených osob. Lze tedy stěží trvat na naprosté přesnosti skutkových tvrzení a klást tak na novináře – ve svých důsledcích – nesplnitelné nároky. Významné proto musí vždy být to, aby celkové vyznění určité informace odpovídalo pravdě.“31

Jak bylo uvedeno výše, ve vztahu k právu proti nekalé soutěži judikatura nevychází z poměřování mezi svobodou projevu (která může v konkrétním případě směřovat i k ochraně jiného veřejného zájmu) a porušením dobrých mravů soutěže, ale šíření pravdivého údaje považuje zásadně za nekalosoutěžní jednání.

1.1.3

Způsobilost jednání přivodit újmu jiným soutěžitelům nebo zákazníkům

Třetí podmínkou generální klauzule nekalé soutěže je způsobilost přivodit újmu jiným soutěžitelům nebo zákazníkům. Jak vyplývá ze samotné dikce § 2976 odst. 1 obč. zák. (srov. „způsobilost přivodit“), nevyžaduje se, aby újma soutěžiteli nebo zákazníkovi vznikla, ale postačuje, pokud objektivně hrozí (existuje potencialita tuto újmu přivodit), což odpovídá pojetí nekalé soutěže jako ohrožovacího deliktu. Tento názor potvrdil opakovaně Nejvyšší soud: „Pro kvalifikaci ‚nekalá soutěž‘ se vyžaduje pouhá způsobilost přivodit újmu soutěžitelům nebo spotřebitelům, není tedy nutný sám vznik újmy. Možnost, že jednomu nebo druhému z uvedených subjektů bude způsobena újma, musí být ovšem možností reálnou, nikoliv vyspekulovanou a velmi nepravděpodobnou. Pokud by určité jednání bylo zakazováno jen na základě vysoce teoretické možnosti újmy, šlo by o málo důvodné omezení podnikatelské svobody […] Zákon nijak neurčuje rozsah újmy, která musí z určitého jednání alespoň hrozit, aby takové jednání mohlo být posouzeno jako nekalosoutěžní; nehovoří např. o újmě značného rozsahu, újmě podstatné apod. I tu bude záležet na tom, jak bude vykládán pojem ‚újma‘; v rozhodovací praxi lze dospět k názoru, že újma (ať již hrozící nebo skutečně existující) v zanedbatelném rozsahu vlastně újmou není.“32

Újmou lze rozumět jak újmu hmotnou (skutečnou škodu a ušlý zisk), tak újmu nehmotnou (např. poškození dobrého jména, ztrátu rozlišovací způsobilosti, snížení v očích zákazníků apod.).

Naplnění této podmínky v důsledku šíření pravdivého údaje nebude v praxi činit větší potíže – šíření pravdivého údaje bude zpravidla vždy způsobilé přivodit soutěžiteli újmu spočívající ve ztrátě či „očernění“ dobré pověsti, odlivu zákazníků a obchodních partnerů, narušení důvěryhodnosti soutěžitele apod. To platí samozřejmě za předpokladu, že jde o údaj, který konkrétního podnikatele „nechválí“. Aby se jednalo o nekalou soutěž, nesmí být (jak vyplývá z výše uvedeného) však tato újma zanedbatelná, vyspekulovaná nebo málo pravděpodobná.

1.2

Šíření pravdivé informace o podnikateli a zlehčování jako zvláštní skutková podstata nekalé soutěže (§ 2984 obč. zák.)

1.2.1

Kvalifikační předpoklady skutkové podstaty zlehčování

Zákaz šíření pravdivých i nepravdivých údajů, které by vedly k potencialitě vzniku újmu jinému soutěžiteli, je obsažen v § 2984 obč. zák. a představuje zvláštní (pojmenovanou) skutkovou podstatu nekalé soutěže. Vzhledem k tomu, že šíření nepravdivých údajů není předmětem této publikace, budeme se podrobně zabývat pouze šířením údajů pravdivých.

Zlehčování šířením pravdivých údajů upravuje § 2984 odst. 2 obč. zák., který za zlehčování považuje:

- uvedení a rozšíření

- pravdivého údaje

- o poměrech, výkonech nebo výrobku jiného soutěžitele,

- pokud jsou tyto údaje způsobilé přivodit soutěžiteli újmu,

- nejde o oprávněnou obranu.

Kromě výše uvedených podmínek je nutno připomenout, že musí být vždy splněny všechny podmínky generální klauzule nekalé soutěže, jak byly popsány shora. Z toho důvodu nemůže být zlehčováním ani nekalou soutěží dle generální klauzule například šíření výsledků testování výrobků, pokud testující instituce není vedena soutěžním záměrem (v podrobnostech viz podkapitolu 5.3.1).

U pravdivého údaje na rozdíl od nepravdivého údaje zákon nevyžaduje pouze uvedení nebo rozšiřování údajů, ale kumulativně uvedení a rozšiřování údajů, čímž lze rozumět zejména opakované jednání spočívající v šíření pravdivého údaje, popř. i jednorázové jednání, kterým je osloveno větší množství osob než jeden subjekt (například zaslání dopisu obchodním partnerům soutěžitele informující, že soutěžitel nedisponuje příslušnými povoleními). Nelze souhlasit s tím, že jednorázové sdělení údaje více subjektům naplňuje podmínku „uvedení“, nikoliv však již současně vyžadovanou podmínku „rozšiřování“.33

Pravdivým údajem je pak údaj skutečně pravdivý, jakož i údaj pravdivý, nicméně podaný zkreslujícím způsobem (tedy pravdivý, ale klamavý). Zákon zde výslovně používá singuláru, tj. pro naplnění této skutkové podstaty postačí i uvedení jediného pravdivého údaje.

Konečně, jednání rušitele musí být způsobilé přivodit soutěžiteli újmu. Tato podmínka bude u šíření pravdivého údaje naplněna patrně téměř vždy, a to vyjma situace, kdy by byl šířen údaj pozitivní, který by naopak postavení soutěžitele mohl zlepšit (například šíření údaje o používání nejmodernějších technologií výroby apod.).

Je třeba zdůraznit, že rušitelem nemusí být pouze soutěžitel, ale i osoba od soutěžitele odlišná (viz zákonná dikce, která výslovně neuvádí „jednání soutěžitele“).34 Vždy je však nutné, aby tato osoba jednala se soutěžním záměrem, neboť v opačném případě nebude naplněna první podmínka generální klauzule nekalé soutěže „jednání v hospodářském styku“, a proto nelze hovořit pojmově o nekalé soutěži, a tedy ani o zlehčování.

Podle současné judikatury se za nepřípustné zlehčování považuje například:35

- upozornění zákazníků na to, že soutěžitel má krátkozrakou cenovou politiku, která nemá dlouhodobého trvání (rozhodnutí Nejvyššího soudu ze dne 29. 1. 2003, sp. zn. 6 Tdo 72/2003);

- inzerát vybízející další věřitele za účelem společného postupu proti dlužníkovi, ačkoliv návrh na zahájení insolvenčního návrhu neměl věřitel v úmyslu, ani žádné další věřitele ve skutečnosti nehledal (rozhodnutí Nejvyššího soudu ze dne 25. 4. 2013, sp. zn. 23 Cdo 1924/2012);

- sdělování veřejnosti svého názoru na klamavost, nepravdivost a nekalosoutěžní charakter reklamní akce soutěžitele (která se jej vůbec netýká) a hodnocení toho, další reklama je naproti tomu v pořádku (rozhodnutí Vrchního soudu v Praze ze dne 16. 3. 2010, sp. zn. 3 Cmo 284/2009);

- sdělování potenciálním zákazníkům, že soutěžitel nevlastní prohlášení o shodě či certifikát státní zkušebny, povolující prodej (rozhodnutí Vrchního soudu v Praze ze dne 6. 5. 2003, sp. zn. 3 Cmo 74/2002);

- hodnocení učiněné ve vztahu k potenciálním zákazníkům a obchodním partnerům, že obchodní smlouvy soutěžitele jsou pro ně nevýhodné a jednostranné ve prospěch soutěžitele (rozhodnutí Vrchního soudu v Praze ze dne 1. 12. 2009, sp. zn. 3 Cmo 195/2009);

- šíření údaje o „vyloučení“ (jenž však neodpovídal sjednanému možnému způsobu ukončení smluvních vztahů) soutěžitele z určitého kooperačního systému pro údajné hrubé porušování smluvních podmínek (rozhodnutí Vrchního soudu v Praze ze dne 1. 12. 2009, sp. zn. 3 Cmo 23/99);

- zdůraznění vlastností svých výkonů v reklamě tím, že zároveň došlo ke snížení (nerozhodné, zda pravdivě, či nikoli) hodnoty výkonů druhého soutěžitele (rozhodnutí Vrchního soudu v Praze ze dne 13. 12. 1997, sp. zn. 3 Cmo 91/97);

- zaslání dopisu s nabídkou služeb (náborového letáku) jakkoli naznačujícího, že u druhého soutěžitele se určitému druhu služeb nevěnuje patřičná pozornost, protože jsou považovány za málo důležité či okrajové, a proto je pro adresáty dopisu výhodnější obrátit se na služby nabízejícího soutěžitele (rozhodnutí Vrchního soudu v Praze ze dne 24. 3. 1997, sp. zn. 3 Cmo 156/95);

- šíření informací o splatných závazcích soutěžitele, pokud měl inzerát šikanózní povahu, tj. jeho cílem bylo zdiskreditovat soutěžitele (rozhodnutí Nejvyššího soudu ze dne 24. 4. 2013, sp. zn. 23 Cdo 1924/2012);

- šíření informace (i pravdivé) o nedodržení deklarovaného množství účinných látek ve výrobku konkurenta (rozhodnutí Městského soudu v Praze ze dne 6. 5. 2020, sp. zn. 41 Cm 30/2019);

- dehonestace podnikatele ze strany jeho bývalého vysoce postaveného obchodního partnera (šířená i v privátních konverzacích) mj. s cílem rozložit jeho obchodní síť (rozhodnutí Vrchního soudu v Olomouci ze dne 23. 6. 2020, sp. zn. 4 Cmo 84/2020).

Naopak nekalosoutěžním zlehčováním není jednání, které spočívá v rozšiřování dopisu, jímž soutěžitel informuje obchodní partnery o nařízeném předběžném opatření vůči jinému soutěžiteli. K tomu lze odkázat na závěry Vrchního soudu v Praze:36 „… nelze tedy než dospět k závěru, že pokud žalovaní, byť formou jakéhosi ‚upozornění‘, rozšiřují text vydaného a vykonatelného předběžného opatření, nemohou se dopouštět jednání nedovoleného, jelikož soudní rozhodnutí je samo o sobě, jak uvedeno shora, veřejné a kdokoli má právo se s jeho obsahem seznámit.“

1.2.2

Oprávněná obrana jako výjimka z nekalosoutěžního zlehčování

Šíření pravdivého údaje o podnikateli nemusí být vždy nekalou soutěží (zlehčováním podle § 2984 obč. zák.). Jednu z výjimek předpokládá již samotné ustanovení § 2984 odst. 2 obč. zák., které stanoví, že nekalou soutěží není, byl-li soutěžitel k šíření pravdivého údaje okolnostmi donucen (např. předchozí zlehčování ze strany konkurenta, uvádění údajů šířených soutěžitelem na pravou míru apod.). „To znamená, že jednající soutěžitel k tomu, aby dosáhl bez prodlení odvrácení účinků jednání druhého soutěžitele na své postavení v soutěži, neměl tomuto jednání rovnocennou jinou volbu než právě jednání podle § 50 odst. 2 věta první ObchZ (nyní § 2984 odst. 2 obč. zák. – pozn. aut.).“37

Základním požadavkem je přiměřenostoprávněné obrany, kterou však lze, a také bude nutné, vždy posuzovat podle okolností daného případu.

Dle judikatury Nejvyššího soudu^38 lze do určité míry vést paralelu mezi oprávněnou obranou před nekalou soutěží podle občanského zákoníku a nutnou obranou podle trestněprávních předpisů, a je tedy nutno vždy zkoumat jednak důvodnost, jednak přiměřenost obrany před nekalosoutěžním jednáním vzhledem k dobrým mravům soutěže.

Institut nutné obrany zná i občanský zákoník v § 2905. Základní rozdíl mezi nutnou a oprávněnou obranou spočívá v tom, že zatímco nutná obrana musí být bezprostřední reakcí na hrozící či trvající útok, u oprávněné obrany je přípustný určitý přiměřený časový odstup a na rozdíl od nutné obrany postačuje, aby k ní byl bránící subjekt okolnostmi donucen. V obou případech je však nutné, aby obrana byla přiměřená.

Za nutnou obranu považuje judikatura například zveřejnění pravdivé informace o výši splatných, leč dosud neuhrazených závazků svých dlužníků za účelem vymáhání pohledávky (například k zajištění plurality věřitelů pro účely podání insolvenčního návrhu).39 Hajn uvádí jako příklad oprávněné obrany situaci, kdy lékař vysvětlí pacientovi, proč a v čem byla nesprávná předchozí terapie ordinovaná jiným lékařem.40 O oprávněnou obranu naopak nepůjde, pokud soutěžitel žádá své partnery, aby „varovali své případné zákazníky před nákupem“ u konkurence.41

1.3

Testování výrobků podnikatele jako nekalosoutěžní jednání?

V praxi se lze velice často setkat s případy, kdy různé instituce provádějí testování výrobků za účelem poskytnutí a srovnávání relevantních informací pro spotřebitele. Uveřejnění výsledků testování může soutěžitelům, jejichž výrobky nebyly v testu úspěšné, způsobit újmu spočívající zejména v odlivu zákazníků od nepříznivě hodnoceného soutěžitele k soutěžiteli, který byl naopak hodnocen příznivě.

V prvé řadě je třeba uvést, že u testování výrobků nebude zpravidla naplněna první podmínka generální klauzule nekalé soutěže, tj. jednání v hospodářském styku. Nezávislý hodnotitel (jakým je v podmínkách České republiky např. spolek dTest) nejedná v hospodářském styku, neboť jeho jednání postrádá soutěžní orientaci – hodnotitel totiž nejedná za účelem zisku vlastního prospěchu či prospěchu třetí (spřízněné) osoby, nesnaží se favorizovat některého z účastníků hospodářské soutěže a jiného zlehčovat, ale jeho jednání je zaměřeno na informování spotřebitelů. 42 Z toho důvodu nelze testování výrobků (a následné zveřejňování výsledků testů) prováděné nezávislým hodnotitelem považovat za nekalosoutěžní jednání, byť není vyloučeno, že testováním může dojít k zásahu do dobré pověsti výrobce testovaného produktu (v podrobnostech viz kapitolu 5). Skutečnost, že nezávislý hodnotitel nejedná se soutěžním záměrem, potvrdil Nejvyšší soud: „Jestliže posouzení nároků žalobkyně z titulu ochrany před jednáním nekalé soutěže bylo založeno na skutkových zjištěních (nepodléhajících dovolacímu přezkumu), že účastníci nejsou přímými konkurenty na shodném nebo obdobném trhu, neboť žalovaný se hospodářské soutěže přímo neúčastní, kdy žalovaný je neziskovou organizací (občanským sdružením), jejímž cílem je podle skutkových zjištění soudu ochrana zájmů jeho členů a zájmů spotřebitelů a ze všech skutkových zjištění vyplynulo, že při uveřejnění předmětných testů a jejich hodnocení nebyl žalovaný veden soutěžním záměrem se snahou žalobkyni očernit, tak se nejedná o neoprávněný zásah do dobré pověsti právnické osoby.“43

Třetí podmínka, tedy způsobilost přivodit újmu jiným soutěžitelům nebo zákazníkům, bude zpravidla naplněna. Jak však konstatoval Nejvyšší soud,44 pouhé způsobení újmy soutěžiteli (nebo možnost způsobení takové újmy) ještě nevypovídá o nekalém charakteru soutěžního jednání. Je-li totiž druhým působena hospodářská újma takovými prostředky, které jsou v hospodářském boji považovány za soutěžně slušné, nelze z toho vyvozovat protiprávnost daného jednání. Proto je nutné zaměřit se zvláště na podmínku druhou, tedy na rozpornost s dobrými mravy soutěže(viz dále v textu). Hajn k tomu dodává, že aby nebylo testování v rozporu s právem proti nekalé soutěži, je kromě absence soutěžního záměru zapotřebí kumulativní splnění těchto podmínek: 45

1. Testování se musí provádět dostatečně odbornými způsoby a osobami, jejichž odborná kompetence v dané oblasti nebudí pochybnosti.

2. Při testování nesmí docházet k odborným pochybením, ať již k nim vedl úmysl či pouhá nedbalost.

3. Testování musí být prováděno na dostatečně reprezentativním vzorku zboží a služeb.

4. Veřejná prezentace výsledků, které byly získány testem, se musí dít střízlivou, věcnou formou.

K tomuto výčtu lze ještě doplnit, že:

1. Spotřebitelský test by měl obstát jako přípustná srovnávací reklama.46

2. Skutková tvrzení musí být pravdivá.47

3. Hodnotící úsudky se musí zakládat na pravdivých informacích a forma jejich veřejné prezentace musí být přiměřená.48

4. Výsledky spotřebitelského testu nesmí být interpretovány účelově a nesmí být z nich vybírány pouze informace, které jsou soutěžiteli ku prospěchu.

Je však třeba zdůraznit, že samotná absence soutěžního záměru je dostačující k závěru, že nejde o nekalosoutěžní jednání. Není-li tedy naplněna některá z výše uvedených podmínek, může však jít o zásah do osobnostních práv či dobré pověsti podnikatele (v podrobnostech viz kapitolu 2).

O jiný případ (tedy nekalosoutěžní) by však šlo v situaci, kdy by hodnotitelem byl jiný soutěžitel, popř. instituce hospodářsky či jinak propojená se subjekty, jejichž výrobky jsou předmětem hodnocení. Kromě toho, že by byla ohrožena objektivita takového testování, naplňovalo by hodnocení takového subjektu podmínku „jednání v hospodářském styku“, neboť by sledovalo buď přímo zisk vlastního prospěchu, nebo prospěchu osoby s hodnotitelem přímo spojené. Stejně závadné by bylo jednání samotného spolku na ochranu spotřebitele, pokud by byl tento spolek veden jiným záměrem než poskytnutím objektivního hodnocení (např. v důsledku obdržení určité úplaty jako protiplnění za dobrý výsledek v testu). Dovození nekalosoutěžní odpovědnosti za neodborný výkon činnosti zaměstnance určitého spolku (např. volba špatné metody testu) je málo pravděpodobné – stále by absentoval soutěžní záměr k takovému jednání (šlo by zřejmě o pouhou hrubou nedbalost zaměstnance).

Při uveřejnění výsledků testování provedeném jiným soutěžitelem se opět nabízí úvaha, zda lze poměřovat zájem soutěžitele (resp. ochranu jeho zájmů a práv) s veřejným zájmem na poskytnutí objektivních informací spotřebiteli. Jinak řečeno, může být zveřejnění výsledku testování provedeného jiným soutěžitelem rozporné s dobrými mravy soutěže, jestliže soutěžitel splní veškeré výše stanovené podmínky (tj. testování je objektivní, nedošlo při něm k pochybení, byl vybrán reprezentativní vzorek atd.)? Současná judikatura je přitom poměrně striktní a zastává názor, že nenáleží soutěžiteli, aby hodnotil soutěžní výkony soutěžitele jiného.49

Domníváme se, že je třeba vzít v úvahu vždy všechny okolnosti daného případu a je třeba důkladně zvážit veškerá kritéria nastíněná výše v této kapitole, zejména, zda je přítomen jiný veřejný zájem, kterému musí být poskytnuta ochrana (např. ohrožení zdraví či bezpečnosti), zda zásah do tohoto veřejného zájmu je obzvláště intenzivní a zda ochrana zajištěná zveřejněním výsledků testování bude efektivnější a přiměřenější než ochrana poskytovaná státními orgány. Máme za to, že zveřejnění výsledků testů provedených jiným soutěžitelem obstojí z hlediska požadavků nekalé soutěže opravdu jen ve výjimečných případech (nejde-li o přípustnou srovnávací reklamu podle § 2980 obč. zák.).

Samotnou otázku pak představuje prezentace výsledků nezávislého testování v reklamě soutěžitele, jehož výrobek byl testován. Obecně lze říci, že publikace výsledků nezávislého hodnocení v reklamě soutěžitele nebude v rozporu s dobrými mravy soutěže, pokud se bude dít střízlivou a věcnou formou, nikoliv klamavě, a nebude vytvářet zkreslenou představu o skutečnosti. Takové jednání bude zpravidla kvalifikováno jako srovnávací reklama, neboť dojde k identifikaci jiného soutěžitele (přímo či nepřímo) – viz § 2980 odst. 1 obč. zák. Nutno mít tedy na paměti, že musí být pro dovolenost takové srovnávací reklamy kumulativně naplněny podmínky kladené zákonem v § 2980 odst. 2 obč. zák. Nelze tak například připustit, aby prezentace výsledků v reklamě vyvolávala dojem, že všechny výrobky soutěžitele jsou nejlepší („vítězi testu“), ačkoliv byl například testován pouze jeden výrobek, jak se tomu stalo u nejmenované společnosti, která se u svého loga označila jako „vítěz dTestu“. Obdobně problematická jsou i prohlášení typu „výsledky testování Státní zemědělské a potravinářské inspekce potvrdily kvalitu našich výrobků“, neboť vždy bude záležet na tom, jaké testování státní orgán prováděl a co bylo jeho výsledkem – pokud státní orgán testoval například pouze přítomnost závadných látek v produktu, je výše uvedené tvrzení podáno značně zkreslujícím způsobem, a proto nemůže z hlediska požadavků nekalé soutěže obstát.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Šíření pravdivých údajů o podnikateli jako nekalá soutěž a/nebo narušení dobré pověsti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.