Znalecké dokazování v trestním řízení

Znalecké dokazování v trestním řízení

Marek Fryšták

2., podstatně přepracované a doplněné vydání

Vzor citace:

FRYŠTÁK, M. Znalecké dokazování v trestním řízení. 2., podstatně přepracované a doplněné vydání. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2021, 132 s.

Recenzoval:

MUDr. Mgr. Bc. Tomáš Vojtíšek, Ph.D., Lékařská fakulta Masarykovy univerzity, Ústav soudního lékařství, Brno

Právní stav publikace je k 1. 3. 2021.

© doc. JUDr. Marek Fryšták, Ph.D., 2019, 2021

ISBN 978-80-7676-063-9 (brož.)

ISBN 978-80-7676-064-6 (e-pub)

ISBN 978-80-7676-065-3 (mobi)

www.wolterskluwer.cz

O autorovi / autorech

Doc. JUDr. Marek Fryšták, Ph.D., (nar. 1974) absolvoval Právnickou fakultu Masarykovy univerzity v Brně (1997). V letech 1997–2009 působil v různých funkcích u Policie České republiky, Krajského ředitelství policie Jihomoravského kraje v Brně. Od roku 2002 až doposud je členem katedry trestního práva Právnické fakulty Masarykovy univerzity v Brně. Ke dni 1. 2. 2013 se stal se docentem pro obor trestního práva a od 1. 4. 2019 je proděkanem pro vědu a výzkum. Je členem redakční rady Časopisu pro právní vědu a praxi a časopisu Kriminalistika. Taktéž je členem Komise pro nový trestní řád při Ministerstvu spravedlnosti. Přednášel na zahraničních univerzitách např. na Kypru, v Litvě, na Islandu, ve Finsku, v Belgii, v Nizozemsku či ve Velké Británii. Ve své odborné a publikační činnosti se zaměřuje zejména na otázky dokazování v trestním řízení, resp. v řízení přípravném. Nejen na toto téma publikoval řadu odborných článků a příspěvků v časopisech, jako např. Kriminalistika, Trestní právo, Trestněprávní revue, Státní zastupitelství, či sbornících z tuzemských nebo zahraničních konferencí. Jako vedoucí autorského kolektivu nebo spoluautor se podílel na různých monografiích a učebnicích trestního práva. Na Právnické fakultě Masarykovy univerzity v Brně dlouhodobě spolupracuje s Centrem dalšího vzdělávání, v rámci kterého organizuje a lektoruje řadu vzdělávacích kurzů pro soudní znalce, tlumočníky a překladatele.

Seznam použitých zkratek[1]

ESLP

Evropský soud pro lidská práva

Listina

usnesení předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky

NS ČR

Nejvyšší soud České republiky

NS SR

Nejvyšší soud Slovenské republiky

obč. zák. / občanský zákoník

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

tr. řád / trestní řád

zákon č. 141/1961 Sb., o trestním řízení soudním (trestní řád)

tr. zákoník / trestní zákoník

zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník

Úmluva

sdělení federálního ministerstva zahraničních věcí č. 209/1992 Sb., o Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod

ÚS

Ústavní soud

Ústava

ústavní zákon České národní rady č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky

velká novela trestního řádu

novela trestního řádu provedená zákonem č. 265/2001 Sb., s účinností od 1. 1. 2002

vyhl. o odměně konzultanta

vyhláška Ministerstva spravedlnosti č. 508/2020 Sb., o odměně a náhradě hotových výdajů konzultanta přibraného pro účely trestního řízení

vyhl. o odměně za odborné vyjádření

vyhláška Ministerstva spravedlnosti č. 23/2002 Sb., kterou se stanoví výše odměny za odborné vyjádření podané na žádost orgánů činných v trestním řízení

vyhl. o seznamech odvětví a osvědčování odborné způsobilosti

vyhláška Ministerstva spravedlnosti č. 505/2020 Sb., o seznamech odvětví a osvědčování odborné způsobilosti

vyhl. o výkonu znalecké činnosti

vyhláška Ministerstva spravedlnosti č. 503/2020 Sb., o výkonu znalecké činnosti

vyhl. o znalcích a tlumočnících

vyhláška Ministerstva spravedlnosti č. 37/1967 Sb., k provedení zákona o znalcích a tlumočnících

vyhl. o znalečném

vyhláška Ministerstva spravedlnosti č. 504/2020 Sb., o znalečném

výkladové stanovisko

výkladové stanovisko Nejvyššího státního zastupitelství

z. s. m. / zákon o soudnictví ve věcech mládeže

zákon č. 218/2003 Sb., o odpovědnosti mládeže za protiprávní činy a o soudnictví ve věcech mládeže a o změně některých zákonů (zákon o soudnictví ve věcech mládeže)

zák. o obchodních korporacích

zákon č. 90/2012 Sb. o obchodních společnostech a družstvech (zákon o obchodních korporacích)

zák. o odpov. za škodu

zákon č. 82/1998 Sb., o odpovědnosti za škodu způsobenou při výkonu veřejné moci rozhodnutím nebo nesprávným úředním postupem a o změně zákona České národní rady č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti (notářský řád)

zák. o tr. odpovědnosti p. o.

zákon č. 418/2011 Sb., o trestní odpovědnosti právnických osob a řízení proti nim

zák. o zdrav. službách

zákon č. 372/2011 Sb., o zdravotních službách a podmínkách jejich poskytování (zákon o zdravotních službách)

zák. o znalcích

zákon č. 254/2019 Sb., o znalcích, znaleckých kancelářích a znaleckých ústavech

zák. o znalcích a tlumočnících

zákon č. 36/1967 Sb., o znalcích a tlumočnících

[1]  Není-li dále uvedeno jinak, jsou všechny předpisy v textu citovány ve znění pozdějších předpisů.

Předmluva ke 2. vydání

Když jsem v říjnu 2002 nastoupil jako asistent na katedru trestního práva Právnické fakulty Masarykovy univerzity, měl jsem za sebou několikaletou zkušenost od Policie České republiky, kde jsem se věnoval problematice vyšetřování hospodářské kriminality. Již v uvedeném okamžiku jsem věděl, že kombinace praktické realizace přípravného řízení při činnosti policejního orgánu a akademické dráhy do budoucna ovlivní i můj další profesní vývoj a bude mi přece jen bližší problematika trestního práva procesního, což se plně projevilo po mém odchodu od Policie České republiky, kdy se pro mě akademická dráha stala prioritní.

Po celou dobu jsem zastával a zastávám názor, že byť je přípravné řízení vnímáno jako „pomocné“ stadium hlavního líčení, nelze jeho význam a roli nijak zlehčovat a podceňovat. Je nutno si uvědomit, že přípravné řízení nejenže směřuje k tomu, aby provedením hlavního líčení jako těžiště dokazování bylo dosaženo účelu trestního řízení jako celku, ale mnohdy pochybení, kterých se v něm dopustí policejní orgán, nelze v dalších stadiích nikterak odstranit či zhojit a tím fakticky nekvalitně provedené přípravné řízení ovlivní trestní řízení jako celek. Tím jsem nastínil, jaké místo přikládám přípravnému řízení a dokazování v jeho rámci, byť je při respektování výše uvedeného nikterak nepřeceňuji.

V rámci svého profesního působení u Policie České republiky a v akademické sféře jsem se dosti často setkával se znaleckým dokazováním a znalci. Začal jsem si velmi intenzivně uvědomovat, že byť jde v mnoha případech o odborníky ve svém oboru, jejich představy o průběhu trestního řízení, jejich postavení, právech a povinnostech a zejména o významu znaleckého posudku pro rozhodování soudu jsou dosti zkreslené a zidealizované.

Možná poměrně výstižně a nevědomky to vyjádřil jeden ze znalců, který za mnou po skončení jednoho ze seminářů věnovaných postavení znalce v trestním řízení přišel s naprosto jasným dotazem, jak je možné, že „soudce si dovolil neakceptovat závěry jeho znaleckého posudku a rozhodnout v rozporu s nimi, přestože bylo evidentní, že tomu vůbec nerozumí“.

Právě časté kontakty se znalci a diskuse o podobných otázkách, které jsem s nimi měl v rámci řady odborných seminářů, konferencí a setkání, jež jsem pro ně realizoval, mě přiměly k sepsání této monografie, kterou věnuji zejména jim. Pevně věřím, že odpoví na řadu otázek, které si při své činnosti kladou a na které hledají odpověď, byť si uvědomuji, že tato monografie nemůže postihnout všechny aspekty jejich činnosti v trestním řízení, a ani to není její ambicí. Jejím cílem je to, aby pochopili, jaké je jejich postavení v trestním řízení a co se v něm očekává od znaleckého dokazování. Obojí je dle mého názoru mimo jiné podmíněno tím, že pochopí smysl a význam trestního řízení a alespoň v základech stěžejní postupy, které jej ovlivňují a kterými se řídí orgány činné v trestním řízení při svém rozhodování.

Jsem taktéž přesvědčen, že obsah této monografie bude nápomocen i tomu, kdo by se chtěl blíže seznámit s problematikou znaleckého dokazování v trestním řízení, jelikož takto specificky zaměřená publikace doposud na našem trhu absentovala.

Uvedená monografie akcentuje změny, které byly provedeny novým zákonem o znalcích a s ním související novelou trestního řádu provedenou zákonem č. 255/2019 Sb., a příslušnými vyhláškami Ministerstva spravedlnosti, kdy všechny tyto změny nabyly účinnosti od 1. 1. 2021.

V uvedené souvislosti je třeba upozornit, že pokud se pracuje v této monografii s rozhodnutími Ústavního soudu a judikaturou obecných soudů před datem účinnosti nového zákona a dalších souvisejících předpisů, je stále odkazováno na „starou“ právní úpravu, a to na zákon o znalcích a tlumočnících a vyhlášku o znalcích a tlumočnících, se kterými tato rozhodnutí pracují.

V Brně dne 1. 3. 2020

Marek Fryšták

1

Dokazování v trestním řízení

Dokazování je vedle rozhodování nejdůležitější procesní činností orgánů činných v trestním řízení, protože umožňuje zjistit skutkový základ pro jejich rozhodování a pro další postup tak, aby mohl být splněn účel trestního řízení uvedený v § 1 tr. řádu. Představuje složitý komplex procesních postupů orgánů činných v trestním řízení a jiných subjektů, ve kterém jsou obsaženy jejich teoretické odborné poznatky a mnohaleté praktické zkušenosti.1 Při řešení otázek dokazování v trestním řízení je třeba kromě vnitrostátní judikatury, představované soudními rozhodnutími obecných soudů a soudu ústavního, brát v úvahu i mezinárodní standardy, zastoupené zejména Úmluvou a rozhodnutími ESLP.

Význam dokazování spočívá především v tom, že jde o jedinou cestu, kterou si orgány činné v trestním řízení mohou a musejí obstarat skutkový podklad pro své rozhodnutí. Předmětem trestního řízení je totiž skutek, který se stal v minulosti a který orgány činné v trestním řízení, jež o něm mají rozhodovat, osobně samy nepozorovaly, ani se ho nezúčastnily.2 Vzhledem k tomu se s ním mohou seznámit jen nepřímo tak, že si jeho průběh rekonstruují pomocí opatřených a provedených důkazů.3 Na tom, do jaké míry se jim úplně a věrně podaří skutkový podklad prokázat, závisí správnost a spravedlivost rozhodnutí. Výsledek dokazování tak rozhoduje o výsledku celého trestního řízení, správnosti, spravedlivosti, přesvědčivosti a kvalitě rozhodnutí a tím o jeho výchovném a preventivním účinku.4 Neúspěšnost trestního řízení bývá velmi často zdůvodňována právě stavem důkazní nouze.

Dokazováním v trestním právu procesním rozumíme trestním řádem upravený postup orgánů činných v trestním řízení, jehož úkolem je umožnit těmto orgánům poznat skutečnosti důležité pro jejich rozhodnutí. V procesním smyslu jde tedy o vyhledání těchto důkazů, jejich provedení, procesní zajištění a jejich zhodnocení. Důkazním právem je potom souhrn norem trestního práva procesního, které tento postup upravují. Je ovládáno vždy stejnými základními principy jako řízení, jehož jsou součástí.5

Z uvedené definice lze dovodit základní fáze dokazování a vyplývá z ní, že dokazování je určitý proces skládající se z několika po sobě jdoucích procesních úkonů.6

Vyhledávání důkazů

Trestní řád nestanovuje žádná pravidla ve vztahu k množství důkazů, které jsou nezbytné k prokázání dokazované skutečnosti, a ani význam těchto důkazů. Je taktéž zcela irelevantní, který subjekt trestního řízení důkaz vyhledal.

Vyhledávání důkazů tedy představuje činnost, která vychází ze zásady vyhledávací, upravené v § 2 odst. 5 tr. řádu, jež ve vztahu k dokazování konkretizuje zásadu oficiality, upravenou v § 2 odst. 4 tr. řádu. Na základě zásady vyhledávací mají všechny orgány činné v trestním řízení povinnost, a to i bez návrhu stran, pečlivě zjišťovat skutečnosti důležité pro trestní řízení bez ohledu na to, zda svědčí ve prospěch, nebo v neprospěch obviněného.

Při praktické realizaci této fáze dokazování se v praxi setkáváme s tím, že zejména policejní orgán primárně vyhledává v přípravném řízení spíše důkazy svědčící o vině obviněného než o jeho nevině. Jako by vyhledávání prvně uvedených důkazů bylo svým způsobem „snazší“. Často jsme se zamýšleli nad tím, co je příčinou tohoto postupu. Domníváme se, že to úzce souvisí s pohledem policejního orgánu na funkci a význam přípravného řízení. Ten je často minimalizován pouze na to, že policejní orgán vnímá jako svůj stěžejní úkol vyhledání maxima důkazů, na základě kterých by bylo možné na obviněného podat obžalobu. Pokud přípravné řízení skončí jinak, mnohdy to vnímá jako své selhání.

Ve vztahu k tomuto postupu praxe je třeba uvést, že současná právní úprava vyšetřování stejně jako úprava řízení před obecnými soudy nezná institut předběžného posuzování (hodnocení) důkazů, a proto není v pravomoci kteréhokoliv orgánu činného v trestním řízení provádět podle vlastních kritérií předběžnou selekci (nabízených) důkazů a upravovat tak důkazní situaci podle vlastní úvahy a volby, případně z daných důkazů a priori preferovat ty, které potvrzují jím zvolenou skutkovou verzi.7

Provedení a procesní zajištění důkazů

Trestní řád stanovuje poměrně přesný postup, jak se vyhledané důkazy provádějí a procesně zajišťují. Důkaz získaný neprocesní formou, nebo dokonce nezákonně může být z konečného rozhodování o vině a trestu úplně vyloučen.

Po velké novele trestního řádu se provedení a procesní zajištění důkazů přesunulo z předsoudního stadia trestního řízení do stadia řízení před soudem a probíhá zejména v hlavním líčení. V přípravném řízení se s ním setkáváme zpravidla pouze u rozšířeného přípravného řízení. Jeho podstatou je povinnost orgánů činných v trestním řízení veškeré vyhledané důkazy provádět a v procesní formě je zajišťovat. Úzce tak souvisí se zásadami bezprostřednosti a ústnosti, upravenými v § 2 odst. 11 a 12 tr. řádu.

Prověrka důkazů

Prověrka důkazů představuje významnou fázi dokazování a uskutečňuje se v rámci celého jeho procesu. Pokud má být vyhledaný, vykonaný a procesně zajištěný důkaz použitelný v dalších stadiích trestního řízení, je třeba zjistit kvalitu pramene důkazu, jeho úplnost, spolehlivost a věrohodnost. Znamená jejich porovnání s jinými doposud získanými důkazy a zjištění jejich vzájemné spojitosti a vztahu k okolnostem případu, včetně zjištění vzájemných rozporů mezi nimi. Pokud jsou při ní zjištěny jakékoliv vady provedeného důkazu, měly by tyto být pokud možno odstraněny. Správné a řádné provedení prověrky důkazů je základním předpokladem objektivního vyhodnocení důkazů.

Prověrka důkazů se tak vykonává již od toho okamžiku, kdy orgán činný v trestním řízení začne důkazy vyhledávat, a jejím cílem je získat představu o kvalitě a významu vyhledaného důkazu pro danou trestní věc.

Vyhodnocení důkazů

Vyhodnocení důkazů je vrcholem dokazování a představuje myšlenkovou činnost orgánů činných v trestním řízení vycházející ze zásady volného hodnocení důkazů, upravené v § 2 odst. 6 tr. řádu. Zásada volného hodnocení důkazů vyjadřuje povinnost orgánů činných v trestním řízení prověřit každý vyhledaný důkaz v jednotlivostech a následně i ve vzájemných souvislostech mezi důkazy navzájem. Tímto způsobem lze každému důkazu přisoudit konkrétní míru důležitosti pro rozhodnutí orgánu činného v trestním řízení a posoudit jeho zákonnost, závažnost a pravdivost.8

Soud je povinen hodnotit i znalecký posudek na podkladě pečlivého uvážení všech okolností případu jednotlivě i v jejich souhrnu s ostatními důkazy (Rt 40/1969).

Zásada volného hodnocení důkazů je vybudována na vnitřním přesvědčení orgánů činných v trestním řízení, které se nevytváří jako projev subjektivní libovůle, ale přísně logicky, opírajíc se o právní pořádek, o právní vědomí a o všestranné, logické hodnocení důkazů i vzájemných souvislostí případů, a musí vyústit do přesvědčení o tom, zda a jak se určitý skutek stal a jak ho právně hodnotit. Vnitřní přesvědčení je budováno na složce rozumové, zkušenostní a pomocí soudů a úsudků se podílí na procesu hodnocení důkazů. Rovněž je nezbytné zdůraznit, že též vychází ze skutkových okolností posuzovaného případu a je jimi limitováno.9

Vyhodnocení důkazu tak směřuje ke zjištění jeho upotřebitelnosti ve vztahu k předmětu dokazování a určuje jeho důkazní sílu. Zákonnost důkazu představuje zjištění, zda důkaz byl získán procesním postupem a v souladu s právními předpisy. Závažnost důkazu znamená jeho faktickou upotřebitelnost pro jištění dokazovaného skutkového stavu. Pravdivost důkazu vyjadřuje, které závažné okolnosti lze na základě provedeného důkazu považovat za existující a dokázané, a tudíž vypovídá o jeho věrohodnosti. Výsledkem hodnocení důkazů je zjištění skutkového stavu věci, o němž nejsou důvodné pochybnosti, v rozsahu, který je nezbytný pro rozhodnutí orgánů činných v trestním řízení.

Lze konstatovat, že v praxi nejsou jednotlivé výše zmiňované fáze dokazování od sebe nikterak výrazně a striktně odděleny, vzájemně se prolínají a velmi úzce spolu souvisejí, např. provádění a hodnocení důkazů v praxi splývá v jeden okamžik.

Dokazování jako procesní činnost velmi úzce souvisí s kriminalistikou.10 Ta jako forenzní disciplína vypracovává metody a postupy k odhalování, předcházení a vyšetřování trestné činnosti, v rámci kterých aplikuje poznatky přírodních a technických věd za účelem jejich využití v boji se zločinem.11

Kriminalistika slouží k ochraně občanů a státu před trestnými činy tím, že zkoumá zákonitosti vzniku, trvání a zániku kriminalistických stop, soudních důkazů a kriminalisticky významných informací a na základě toho vypracovává metody, postupy, operace úspěšného odhalování a předcházení trestné činnosti.12 Trestní právo hmotné a procesní je s kriminalistikou spojeno tím, že vymezuje jeden z hlavních objektů poznávání, a to trestný čin.13

Kriminalistické postupy a metody se přímo projevují při vyhledávání, zajišťování a využití různých důkazních prostředků. Trestní řád neupravuje používání všech kriminalistických metod ani nestanoví postup při uplatňování taktických postupů a technických prostředků, které se používají v kriminalistice. Ve vztahu k provádění důkazů pouze upravuje některé zásadní a závazné postupy, které jsou obecně relevantní^14 a jsou vždy závazné i pro kriminalistické metodické a takticko-technické postupy. Kriminalistické metody, postupy a technické prostředky se formují, realizují a uplatňují v mezích, které jsou stanoveny právě trestním řádem. Jejich procesní úprava je často pouze rámcová a jejich podstatná část není v trestním řádu vůbec upravena.15 Z toho ale nelze dovozovat, že pokud určitá kriminalistická metoda není v trestním řádu upravena, je nezákonná, a proto z procesního hlediska nepřípustná.16

Za zákonné a pro praxi přípustné lze označit jen ty kriminalistické metody, které splňují všechny níže uvedené požadavky:17

- nejsou trestním řádem výslovně zakázány a vycházejí především z jeho základních zásad,

- získáváme pomocí nich nové nebo prověřujeme již zjištěné z trestněprávního hlediska důležité, skutečnosti,

- při jejich provádění jsou dodržovány trestním řádem výslovně stanovené záruky zajištění zákonnosti provádění podobných, v trestním řádu výslovně uvedených úkonů,18

- hodnověrnost jimi dokázaných skutečností je možno kdykoliv prověřit včetně prověření jinými, v zákoně výslovně uvedenými důkazními prostředky,

- jimi dokazované skutečnosti a zákonnost postupu je možné hodnotit podle všeobecně platných zásad trestního řízení,

- jsou přísně vědeckého charakteru, jsou tedy objektivně způsobilé vést k poznání objektivní pravdy v trestním řízení.

Předmět dokazování je v různých pramenech definován zdánlivě rozdílnými způsoby. Pokud se ale na uvedené definice podíváme blíže, jsou z hlediska svého obsahu fakticky totožné.19 Na základě sumarizace těchto definic lze předmět dokazování vymezit jako okruh okolností (skutečností), které je nutné v trestním řízení dokazovat, přičemž se jedná o okolnosti, které jsou přímo či nepřímo důležité pro rozhodování orgánů činných v trestním řízení.

Pokud hovoříme o skutečnostech, které je nutné v trestním řízení dokazovat, je třeba zmínit pojmy skutkový děj a skutkový stav věci. Skutkový děj zahrnuje skutkové okolnosti konkrétního případu tak, jak se stal, bez ohledu na jejich trestněprávní relevanci. Takovýto popis konkrétního případu vyplývá např. z trestního oznámení. Je to čistě skutková, faktická záležitost, popisovaná zpravidla osobou trestního práva neznalou. Jde tedy o skutek de facto. Skutkový děj následně posuzuje orgán činný v trestním řízení z hlediska trestněprávního a lze jej definovat jako souhrn trestněprávních irelevantních a relevantních faktů právě posuzovaných tímto orgánem. Skutkový stav věci^20 je na rozdíl od skutkového děje pojmem užším a je souhrnem takových trestněprávně relevantních faktů, které jsou potřebné pro rozhodnutí orgánu činného v trestním řízení v příslušném stadiu tohoto řízení, a je označením pro skutek de iure.21

Při bližším pohledu na to, jaké skutečnosti jsou předmětem dokazování, je třeba vyjít z § 89 odst. 1 tr. řádu. Ten stanoví, že v trestním stíhání je v nezbytném rozsahu třeba dokazovat zejména to, zda se stal skutek, v němž je spatřován trestný čin, zda tento skutek spáchal obviněný, případně z jakých pohnutek, dále podstatné okolnosti mající vliv na posouzení povahy a závažnosti činu, podstatné okolnosti k posouzení osobních poměrů pachatele, podstatné okolnosti umožňující stanovení následku a výše škody a bezdůvodného obohacení způsobených trestným činem a okolnosti, které vedly k trestné činnosti nebo umožnily její spáchání.

Výčet těchto okolností je demonstrativní, protože předmět dokazování je v každé trestní věci zcela individuální. Určení předmětu dokazování se tak v jeho jednotlivých stadiích bude měnit a vždy bude záviset na okamžitých výsledcích dokazování.

Z § 89 odst. 1 tr. řádu vyplývá, že se dokazují tři základní okruhy okolností. Za takové se v odborné literatuře standardně pokládají okolnosti, které jsou důležité pro rozhodnutí orgánů činných v trestním řízení ve věci samé, okolnosti, které vedly k trestné činnosti nebo ji umožnily, a okolnosti důležité pro postup trestního řízení.22 Předmětem dokazování jsou i okolnosti důležité pro rozhodnutí o uplatnění nároku na náhradu škody nebo nemajetkové újmy nebo na vydání bezdůvodného obohacení získaného trestným činem. Literatura je zpravidla buď zařazuje mezi okolnosti důležité pro rozhodnutí ve věci samé,23 nebo je uvádí spolu s okolnostmi, které vedly k trestné činnosti nebo ji umožnily.24 S ohledem na posilování postavení poškozeného v trestním řízení a ochranu jeho zájmů bychom považovali za vhodné, aby tyto okolnosti představovaly z hlediska trestněprávní teorie samostatnou skupinu dokazovaných okolností.

Podívejme se nyní blíže na okolnosti, které jsou předmětem dokazování.

1. Okolnosti důležité pro rozhodnutí orgánů činných v trestním řízení ve věci samé (které jsou významné z hlediska hmotného práva)

Předmětem dokazování jsou v prvé řadě okolnosti týkající se skutku, který je předmětem trestního řízení, tj. zda tento skutek byl, nebo nebyl spáchán, místo a čas jeho spáchání, způsob a okolnosti jeho spáchání a dále taktéž okolnosti vztahující se k příčinné souvislosti, následku, formě zavinění. Dále je třeba dokazovat okolnosti, které nasvědčují nebo vyvracejí, že pachatelem výše uvedeného skutku je obviněný, a je třeba zabývat se i tím, zda tento je trestně odpovědný. Taktéž je třeba posoudit všechny okolnosti vypovídající o povaze a závažnosti jeho jednání pro společnost. Ve vztahu k pachateli je třeba věnovat pozornost i okolnostem, které jsou důležité k rozhodnutí o tom, jaké opatření bude vůči němu použito. Ve vztahu k ukládání trestu jsou tyto okolnosti zmíněny v § 39 odst. 1 tr. zákoníku.25 Při ukládání ochranných opatření budou tyto okolnosti odvislé od jednotlivých opatření, která budou obviněnému ukládána.26 Předmětem dokazování jsou dále i okolnosti vylučující protiprávnost nebo vylučující trestnost. Mezi okolnosti vylučující protiprávnost patří krajní nouze, nutná obrana, svolení poškozeného, přípustné riziko, oprávněné použití zbraně a výkon práv a povinností. Mezi okolnosti vylučující trestnost řadíme taktéž účinnou lítost, promlčení trestní odpovědnosti, zánik trestnosti přípravy, pokusu a účastenství, milost atd.

2. Okolnosti, které vedly k trestné činnosti nebo ji umožnily

Zjišťování uvedených okolností nemá význam pouze ve vztahu k rozhodování o tom, jaké opatření bude pachateli uloženo, ale je taktéž absolutně nezbytné ve vztahu k prevenci kriminality. Je totiž zřejmé, že předcházení a zamezování trestné činnosti patří mezi hlavní účely trestního řízení, a právě individuální a generální prevence náleží mezi základní účely trestních sankcí, tj. trestů a opatření.

3. Okolnosti důležité pro postup v trestním řízení (které jsou významné z hlediska procesního práva)

Mezi tyto okolnosti patří okolnosti odůvodňující vydání některého z mezitímních rozhodnutí, jako je např. usnesení o přerušení trestního stíhání podle § 173 tr. řádu,27 nebo okolnosti týkající se např. zákazu výslechu a práva odepřít podání výpovědi podle § 99 a § 100 tr. řádu.28

4. Okolnosti důležité pro rozhodnutí o uplatnění nároku na náhradu škody, nemajetkové újmy nebo na vydání bezdůvodného obohacení získaného trestným činem^29

Jelikož je poškozený podle § 43 odst. 3 tr. řádu oprávněn navrhnout, aby soud v odsuzujícím rozsudku uložil obžalovanému povinnost nahradit v penězích škodu nebo nemajetkovou újmu, jež mu byla trestným činem způsobena, nebo vydat bezdůvodné obohacení, které obžalovaný na jeho úkor trestným činem získal, je třeba dokazovat z trestněprávního hlediska veškeré okolnosti týkající se tohoto uplatněného nároku na náhradu škody v trestním řízení. Takovýto návrh je třeba učinit nejpozději před zahájením dokazování v hlavním líčení, a je-li sjednána dohoda o vině a trestu, je třeba návrh učinit nejpozději při prvním jednání o takové dohodě. Důvod a výši škody, nemajetkové újmy nebo bezdůvodného obohacení je poškozený povinen doložit. Mezi dokazované okolnosti dále patří např. to, zda tento nárok škody byl uplatněn řádně a včas, tj. zda škoda nebyla již zčásti nebo zcela zaplacena, zda zde jsou důvody pro povolení splátek a jaká má být jejich případná výše a podmínky splatnosti atd.

S předmětem dokazování velmi úzce souvisí rozsah dokazování. Ten nám určuje hranice dokazování, množství a kvalitu důkazů, jimiž má být prokázán okruh dokazovaných skutečností, který je vymezen právě předmětem dokazování.30 Dokazování se realizuje ve všech stadiích trestního řízení.31 V každém stadiu má však dokazování své zvláštnosti, které jsou odrazem rozdílného účelu a obsahu jednotlivých stadií trestního řízení, tzn. i když jsou požadavky na rozsah dokazování ve všech stadiích trestního řízení v zásadě stejné, neznamená to, že by se v nich dokazování provádělo ve stejném rozsahu. Rozsah dokazování bude vždy záviset na konkrétní trestní věci a v jednotlivých procesních stadiích se bude rozšiřovat či zužovat.

Orgány činné v trestním řízení musejí pro svá rozhodnutí podle § 2 odst. 5 tr. řádu dostatečně zjistit skutkový stav, o němž nejsou důvodné pochybnosti. Nemají však zákonem stanoveno, jaké množství důkazů je nezbytně nutné k prokázání potřebných skutečností, a v zásadě ani to, jakého druhu důkazního prostředku lze použít.32

Dokazování začíná již v přípravném řízení. Rozsah dokazování je v něm rozdílný podle jednotlivých forem přípravného řízení. Minimum důkazů se provádí ve zkráceném přípravném řízení, širší je jejich rozsah ve standardním přípravném řízení a maximum se pak provádí v rozšířeném přípravném řízení. Průběh dokazování v přípravném řízení může bezpochyby ovlivnit dokazování v dalších stadiích trestního řízení. Je zřejmé, že pokud dojde v přípravném řízení k procesním pochybením, mnohdy je v dalších stadiích trestního řízení jejich odstranění značně obtížné nebo zcela nereálné. Kvalita provedení přípravného řízení do značné míry ovlivní průběh a úspěšnost dokazování v hlavním líčení a tím i jeho výsledek, a nesporně tak ovlivňuje úspěšnost a celkovou efektivnost trestního řízení.

Při předběžném projednání obžaloby se neprovádí dokazování zaměřené na meritorní otázky. Pokud již dojde k dokazování, např. výslechem obviněného, svědka či znalce, děje se tak pouze proto, aby soud mohl učinit některé z rozhodnutí uvedených v § 188 odst. 1 a 2 tr. řádu nebo nařídit hlavní líčení.

Jak již bylo uvedeno, velká novela trestního řádu přesunula těžiště dokazování z předsoudního stadia do stadia soudního. V soudním stadiu, reprezentovaném hlavním líčením, se rozhoduje o stěžejní otázce trestního řízení, a to o vině a trestu. Právě z uvedeného důvodu je dokazování nejvýznamnější fází hlavního líčení. V hlavním líčení tak dokazování vrcholí, protože soud jej provádí za úzké součinnosti s procesními stranami a uplatňují se v něm všechny základní zásady trestního řízení týkající se právě dokazování.

V odvolacím řízení se dokazování zpravidla neprovádí, protože těžištěm dokazování je hlavní líčení prováděné před soudem prvního stupně. Velká novela trestního řádu posílila apelační prvky v rozhodování odvolacího soudu. Dle § 259 odst. 3 tr. řádu by měl odvolací soud sám ve věci rozhodnout rozsudkem, jestliže toto rozhodnutí může učinit na podkladě skutkového stavu, který byl v napadeném rozsudku správně zjištěn a popřípadě na základě důkazů provedených před odvolacím soudem doplněn nebo změněn. V řízení o mimořádných opravných prostředcích se provádí dokazování jen zcela výjimečně a pouze proto, aby bylo možné o tomto opravném prostředku rozhodnout.33

Ve vykonávacím řízení se provádí dokazování ve velmi omezeném rozsahu a je úzce zaměřeno k opatření nezbytných podkladů pro rozhodnutí související s pravomocně skončeným trestním stíháním.

Ve vztahu k dokazování v trestním řízení považujeme za zajímavé zmínit výsledky rozsáhlého výzkumu, který v letech 1990 až 2006 realizoval Institut pro kriminologii a sociální prevenci pod názvem Trestní politika a její realizace v oblasti trestní justice.34 Jedna z částí tohoto výzkumu se zabývala hlavními trendy ve vývoji českého důkazního práva ve sledovaném období a jeho vlivem na trestní řízení. Z výsledků tohoto výzkumu vyplývá, že „změny důkazního práva po roce 1990 přispívaly především k zajištění mezinárodně uznávaných standardů práv obviněného v trestním řízení. Tato ochrana byla ale pojímána velmi úzkostlivě a šla nad rámec uvedených standardů. Průběh trestního řízení tak ztěžují příliš široká práva obhajoby, která jí umožňují činit řadu obstrukcí. Často se zbytečně lpí na formálních náležitostech právní úpravy týkající se dokazování, a to jak v přípravném řízení, tak i v řízení před soudem. Změny právní úpravy dokazování po roce 1990 sice na straně jedné přinesly ztížení práce orgánů činných v trestním řízení při vyhledávání, zajišťování a provádění důkazů, na straně druhé byly ale kompenzovány zaváděním nebo zpřesňováním právní úpravy některých důkazních prostředků a zajišťovacích institutů. Jako nejproblematičtější místo je vnímána použitelnost výsledků nejrůznějších úkonů prováděných před zahájením trestního stíhání jako důkazů v řízení před soudem. Nejčastěji byl v této souvislosti kritizován úřední záznam o podání vysvětlení“.35 Přestože byli respondenty uvedeného výzkumu soudci a státní zástupci, bez výhrad se můžeme s jejich závěry ztotožnit a akceptovat je, jelikož z praxe víme, že s obdobnými výhradami se lze setkat i na straně policejního orgánu.

2

Slouží dokazování v trestním řízení k hledání „pravdy“?

Podle právní úpravy obsažené v trestním řádu platné a účinné do 31. 12. 1993 zjišťovaly orgány činné v trestním řízení v rámci dokazování skutečný stav věci. Tato zásada tzv. objektivní (formální) pravdy nutila širokou formulací k výkladu, že orgány činné v trestním řízení se nemohou v souvislosti s vyšetřováním trestní věci a rozhodováním o ní omezovat jen na zjišťování okolností důležitých pro jejich rozhodnutí, ale musely zjišťovat skutečnosti všechny.36 Objektivní pravda byla v této souvislosti chápána jako pravda absolutní. Zjišťování objektivní pravdy, tj. pravdy úplné a absolutní v její celistvosti, bylo navíc považováno za nejdůležitější zásadu trestního řízení, jelikož pokud by toto řízení nemělo oporu právě v této zásadě (pravdě), nezaručovalo by správnost rozhodnutí v trestních věcech.37

Již v tomto okamžiku můžeme konstatovat, že zjištění absolutní pravdy o jakékoliv skutečnosti, která se stala v minulosti, je, jak bude uvedeno dále v textu, velmi obtížné. Zásada zjišťování objektivní pravdy totiž vedla aplikační praxi k nutnosti, aby orgány činné v trestním řízení prováděly obsáhlé dokazování ke každé (i v podstatě zcela bezvýznamné) okolnosti činu. Nelze po nich požadovat a klást na ně nesplnitelné cíle a požadavky k zjištění absolutní pravdy, kterou nikdy zjistit nemohou, jak též bude uvedeno dále.

K novelizaci uvedené zásady, obsažené v § 2 odst. 2 tr. řádu, došlo zákonem č. 292/1993 Sb. s účinností od 1. 1. 1994. Orgány činné v trestním řízení měly nově postupovat tak, aby byl zjištěn skutkový stav věci, o němž nebyly důvodné pochybnosti, a to v rozsahu, který byl nezbytný pro jejich rozhodnutí. Došlo tedy k opuštění zásady tzv. objektivní pravdy, která byla nahrazena zásadou zjišťování pravdy materiální.

K další podstatné novelizaci této zásady došlo velkou novelou trestního řádu. Tato novela zejména v návaznosti na zásadu vyhledávací upravila i vymezení zásady zjištění skutkového stavu bez důvodných pochybností takovým způsobem, že orgány činné v trestním řízení postupují v souladu se svými právy a povinnostmi uvedenými v trestním řádu a za součinnosti stran tak, aby byl zjištěn skutkový stav věci, o němž nejsou důvodné pochybnosti, a to v rozsahu, který je nezbytný pro jejich rozhodnutí, čímž byla posílena tzv. kontradiktornost trestního řízení.38 Touto formulací chtěl zákonodárce vzhledem k tomu, že posiluje zejména v řízení před soudem postavení stran, vyjádřit, že strany před soudem nejen navrhují, ale taktéž předkládají důkazy, které zásadně provádějí. Právě součinnost procesních stran při zjišťování skutkového stavu bez důvodných pochybností totiž může být přínosem ke komplexnímu a náležitému objasnění věci. Proto není možné ignorovat součinnost stran při objasňování věci a a priori považovat obhajobu za činnost, která směřuje ke zmaření tohoto objasňování a způsobení průtahů v trestním řízení.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Znalecké dokazování v trestním řízení - 2. vydání.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.