Náhrada škody při porušení smluvní a mimosmluvní povinnosti v občanském právu

Náhrada škody při porušení smluvní a mimosmluvní povinnosti v občanském právu

Anežka Janoušková

Vzor citace:

JANOUŠKOVÁ, A. Náhrada škody při porušení smluvní a mimosmluvní povinnosti v občanském právu. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2021, 228 s.

© JUDr. Anežka Janoušková, Ph.D., 2021

ISBN 978-80-7598-760-0 (brož.)

ISBN 978-80-7598-759-4 (e-pub)

ISBN 978-80-7598-758-7 (mobi)

www.wolterskluwer.cz

O autorce

JUDr. Anežka Janoušková, Ph.D., vystudovala Právnickou fakultu Univerzity Karlovy, na které získala magisterský a následně i doktorský titul. Během magisterského studia strávila rok na německé vysoké škole Universität Hamburg. Na hamburskou univerzitu se mohla o několik let později vrátit díky stipendiu DAAD, aby zde během doktorského programu absolvovala měsíční výzkumný pobyt. Během studií se autorka aktivně zapojovala do činnosti studentského spolku Common Law Society, v němž je dodnes členkou revizní komise.

Autorka působí jako odborná asistentka na katedře občanského práva Právnické fakulty Univerzity Karlovy a zároveň pracuje jako vedoucí oddělení civilního práva procesního a insolvenční legislativy na odboru legislativním Ministerstva spravedlnosti ČR. Autorka je též členkou redakční rady časopisu Common Law Review. Ve své profesní kariéře se zaměřuje zejména na problematiku civilní odpovědnosti za újmu a na vybrané otázky občanského práva procesního. Získala mj. ocenění Randovy nadace za vynikající diplomovou práci, cenu Josefa Hlávky pro absolventy vysokých škol nebo cenu děkana Právnické fakulty UK Praemium excellentiae za vynikající disertační práci.

Seznam použitých zkratek[1]

ABGB

rakouský všeobecný občanský zákoník

BGB

německý občanský zákoník

BGH

Spolkový soudní dvůr (Německo)

CEC

Evropský zákoník o smlouvách

Code civil / CC

francouzský občanský zákoník

DCFR

Návrh společného referenčního rámce

občanský zákoník / obč. zák.

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů

občanský zákoník z roku 1964 / obč. zák. 1964

zákon č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů

obecný občanský zákoník / o. z. o.

císařský patent ze dne 12. června 1811, obecný zákoník občanský, ve znění pozdějších předpisů

obchodní zákoník / obch. zák.

zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník, ve znění pozdějších předpisů

OGH

Nejvyšší soudní dvůr (Rakousko)

PECL

Principy evropského smluvního práva

PETL

Principy evropského deliktního práva

QCC

quebecký občanský zákoník

střední občanský zákoník / obč. zák. 1950

zákon č. 141/1950 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů

trestní zákoník / tr. zákoník

zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník, ve znění pozdějších předpisů

UNIDROIT

Mezinárodní institut pro unifikaci soukromého práva

z. o. k.

zákon č. 90/2012 Sb., o obchodních společnostech a družstvech (zákon o obchodních korporacích)

zákoník mezinárodního obchodu

zákon č. 101/1963 Sb., o právních vztazích v mezinárodním obchodním styku (zákoník mezinárodního obchodu)

[1]  Není-li dále uvedeno jinak, jsou všechny předpisy v textu citovány ve znění pozdějších předpisů.

1.

Úvod do problematiky odpovědnosti za škodu při porušení smluvní a mimosmluvní povinnosti

1.1
Úvodní výklady

1.1.1
Cíle publikace a vymezení základních otázek

Tradičně se v české nauce i judikatuře setkáváme s tvrzením, že k tomu, aby škůdci vznikla povinnost k náhradě škody, musí být splněny čtyři podmínky. Škůdce se musí v prvé řadě dopustit jednání, které je protiprávní. Při tomto jednání musí být naplněna odpovídající míra zavinění (tj. úmysl či nedbalost). Jednáním musí dojít ke vzniku škody a mezi způsobenou škodou a jednáním musí být příčinná souvislost. Dalo by se snad i říci, že jde o notoriety, o nichž se nepochybuje.

Uvedený přístup byl pochopitelný zejména v době platnosti občanského zákoníku z roku 1964, který stavěl na jednotě deliktu a neodlišoval odpovědnost za porušení smluvní a mimosmluvní povinnosti. Bylo tedy irelevantní, odkud porušená povinnost pocházela: zda byla stanovena v zákoně, nebo vyplývala z právního jednání mezi účastníky právních vztahů, typicky ze smlouvy.

Jak nám však ukázala rekodifikace občanského práva v České republice, nejedná se o jediný možný přístup. V zahraničí se lze setkat i s jinými koncepcemi odpovědnosti, při nichž se rozlišuje náhrada škody při porušení smluvní a mimosmluvní povinnosti.

Oddělení konceptu smluvní a mimosmluvní odpovědnosti má své opodstatnění, může však vést k některým problémům, které v případě jednotného pojetí odpovědnosti nevznikají nebo přinejmenším nejsou patrné na první pohled, jelikož jejich význam pro praxi je minimální. Tím, že zákonodárce povinnost k náhradě újmy za porušení smluvní a zákonné povinnosti oddělil, otevřel pomyslnou Pandořinu skříňku s plejádou otázek, s nimiž nemělo české občanské právo dosud zkušenosti.

Odpovědnost za újmu je oblastí občanského práva, která je bezesporu velmi důležitá a dotýká se životů každého z nás. Na straně jedné bychom měli mít povědomí o tom, jaké chování od nás právo očekává, čeho se máme vyvarovat a s jakými riziky můžeme počítat, pokud naplnění těchto požadavků nedostojíme, na straně druhé je užitečné znát úroveň případné ochrany, kterou nám objektivní právo poskytuje, ocitneme-li se shodou nepříznivých okolností na druhé straně odpovědnostní barikády. Ze všech těchto důvodů nepřekvapí, že tématu odpovědnosti se i v české nauce věnuje poměrně mnoho pozornosti, a ačkoliv je občanský zákoník v účinnosti jen 7 let, bylo na uvedené téma napsáno již poměrně mnoho článků a publikací.

Veškeré příspěvky se však povětšinou zaměřují buď na odpovědnost deliktní, nebo na odpovědnost smluvní. Co naopak v dosavadní publikované literatuře chybí, je komplexnější pojednání o interakci režimů smluvní a deliktní odpovědnosti – srovnání obou světů, jak jsou na sebe napojeny, kde je vytyčena hranice, zda se jedná o oddělené množiny, které se vylučují, o množiny, jež se překrývají, a jaký vzájemný vztah mezi nimi panuje. Při pohledu do zahraniční literatury přitom vidíme, že na pomyslné hranici obou světů je velmi živo. Objevuje se zde mnoho otazníků a cesta při hledání odpovědí je protkána celou řadou křižovatek nebo odbočení, které mohou nepozorného čtenáře svést z cesty.

Na následujících stránkách se pokusíme na tuto nejistou cestu poznání vydat a zorientovat se v pomyslné džungli odpovědnosti za újmu. Nejprve je třeba si vymezit otázky, na něž se budeme snažit nalézt odpověď.

První část otázek je jakousi přípravou na klíčové zmapování možných interpretačních závěrů v rámci českého práva. Konkrétně bude předmětem zájmu,

- zda má vůbec odlišování na smluvní a deliktní odpovědnost s přihlédnutím k jednotlivým funkcím odpovědnosti v občanském právu svůj význam;

- co vede jednotlivé státy k odlišení smluvní a deliktní odpovědnosti a jaké lze ve světě nalézt modely;

- s jakými otázkami se v kontextu odlišení smluvní a mimosmluvní odpovědnosti potýká německé a rakouské právo;

- jak se liší režimy odpovědnosti v nadnárodních projektech upravujících smluvní a mimosmluvní závazkové vztahy;

- jakou má odlišování na povinnost k náhradě újmy za porušení smluvní a zákonné povinnosti tradici na našem území.

Jakmile bude zajištěn dostatek obecných informací a načerpána inspirace z vybraných blízkých právních řádů, je možné se v navazujícím postupu výzkumu zaměřit na platnou českou legislativu. In concreto bude cílem této publikace vypořádat se s následujícími otázkami, popřípadě alespoň předestřít možná řešení:

- Je nezbytné v návaznosti na odlišení smluvní a mimosmluvní povinnosti k náhradě újmy přehodnotit základní podmínky odpovědnosti?

- V čem spočívají odlišnosti obou režimů v občanském zákoníku z roku 2012 a jsou rozdíly skutečně tak zásadní?

- Kde leží a jak vypadá dělicí linie?

- Kam zařadit vybrané instituty občanského práva, které se nachází na pomezí mezi deliktem a smlouvou?

- Jak do celého kontextu zapadá generální prevenční povinnost?

Pro úplnost na tomto místě upřesníme i to, čemu se publikace nevěnuje. Cílem předkládané knihy není polemizovat o obsahu teoretického pojmu odpovědnosti v právu.1 Pro tyto účely si čtenáře dovolujeme odkázat na velmi kvalitní práce V. Janečka^2 či P. Pražáka^3, kteří se uvedenými otázkami po teoretické stránce v nedávné době zabývali. Záměrem této publikace není ani zasazení práva na náhradu újmy do širšího kontextu soukromoprávních poměrů, zejména do souvislostí s pojištěním, jakkoliv by uvedené zamyšlení bylo jistě přínosem. S drobnými výjimkami ponecháme stranou i zvláštní ustanovení zakládající povinnost k náhradě újmy, ať už jsou obsažena přímo v občanském zákoníku, či jiných právních předpisech, a sice bez ohledu na to, zda jsou založena na principu zavinění, či nikoliv.

1.1.2
Metodologie výzkumu

Před zahájením samotného psaní této publikace a řešení výzkumného projektu byla stanovena metodologie výzkumu. V rámci výzkumu jednotlivých otázek a zpracovávání výsledků tohoto výzkumu bylo použito především metody abstrakce, komparace, deskripce, analýzy a syntézy. Při práci s jednotlivými zjištěnými poznatky a snaze o jejich zobecnění bylo využito též metody dedukce, popř. indukce, a dále též generalizace a klasifikace. Využívání jednotlivých metod se lišilo podle fáze výzkumu.

V úvodní části výzkumu byla primárně využita metoda abstrakce, kdy bylo nezbytné vytyčit základní účel institutu odpovědnosti a jeho zařazení na pomezí mezi smlouvu a delikt.

V návaznosti na stanovení základních principů a hledisek byly v další části výzkumu za pomoci metody komparace a deskripce zjišťovány přístupy zahraničních právních řádů, přičemž na základě analytického zkoumání takto získaných poznatků bylo vyhodnoceno řešení relevantních otázek v jednotlivých právních řádech a ve vzájemné souvislosti. Uvedené metody byly doplněny o metodu syntézy, jejímž cílem bylo ze získaných a analyzovaných poznatků dovodit základní dělicí linii mezi smluvní a deliktní odpovědností a zasadit na tuto linii zkoumané instituty.

Obdobný postup byl zvolen též při zkoumání vývoje pojetí odpovědnosti za porušení smluvních a zákonných povinností v českém občanském právu. Cílem této historickoprávní analýzy bylo zjištění vývojových tendencí na našem území od obecného občanského zákoníku z roku 1811 do doby účinnosti občanského zákoníku z roku 1964. Zjištěné poznatky byly stručně analyzovány a na bázi syntézy shrnuty do několika zásadních bodů.

Při popisu účinné právní úpravy byly využity především metody deskripce, analýzy a komparace.

Jádro samotného výzkumu bylo započato za využití metody abstrakce, generalizace a indukce, kde z jednotlivých dílčích zjištění bylo vyvozeno základní pravidlo pro odpovědnostní test. Ve světle dříve získaných poznatků bylo na základě tohoto zobecnění využito postupu dedukce, kdy obecné pravidlo bylo aplikováno na jednotlivé instituty českého práva. V klíčové části výzkumu bylo hojně využito též metody analýzy a syntézy.

Co se týče výkladu jednotlivých ustanovení platného práva, zejména § 2909, § 2910 a § 2913, bylo pracováno se všemi způsoby interpretace. Primárně se vychází z výkladu jazykového, systematického a logického, které však byly zásadně obohaceny také o interpretační metodu teleologickou, komparativní a historickou.

1.1.3
Systematika publikace

Předkládaná kniha je členěna na pět hlavních částí, jež svojí posloupností odpovídají postupu výzkumu, definovaným otázkám i zvolené metodologii. Jednotlivé části se dále dělí na příslušné kapitoly, které mají společného jmenovatele odůvodňujícího jejich zařazení do některé z pěti hlavních pasáží. Jsou to přitom právě tyto kapitoly, tvořící druhou úroveň členění publikace, které naznačují postupnou cestu výzkumu a upozorňují na jeho nejdůležitější milníky. I proto je za každou kapitolou druhé úrovně obsaženo také shrnutí zjištěných poznatků, od něhož se odvíjí navazující výklad. Druhá úroveň je členěna na další podkapitoly, v nichž se již zabýváme dílčími otázkami souvisejícími s příslušným definovaným problémem. Na některých místech pak dochází ke členění na poslední, čtvrtou úroveň, v níž se snažíme o detailní analýzu zkoumané problematiky. Čtvrtá úroveň je typická zejména pro klíčové kapitoly výzkumu obsažené ve čtvrté části a dále pro pasáže hledající poznání v komparaci.

První část nazvaná „Úvod do problematiky odpovědnosti za škodu při porušení smluvní a mimosmluvní povinnosti“ se zaměřuje jednak na základní vymezení cílů a definování otázek (kapitola 1.1), jednak na vymezení a popis základních koncepčních východisek teorie občanského práva o odpovědnosti za škodu (kapitola 1.2). Tato druhá kapitola si klade za cíl vymezení základních funkcí povinnosti k náhradě újmy, jak se tyto funkce promítají, popř. mění v kontextu smluvní a deliktní odpovědnosti, a konečně jaké tři základní přístupy k ukotvení smluvní a deliktní odpovědnosti lze vysledovat v jednotlivých právních řádech.

Na úvodní myšlenky navazuje část druhá nesoucí označení „Smluvní a mimosmluvní odpovědnost z komparativní perspektivy“. Jak již sám název napovídá, jádrem této pasáže je poznání a analýza zahraničních právních řádů, přičemž s ohledem na inspirační zdroje tuzemské právní úpravy se publikace zaměřuje zejména na německý a rakouský přístup. Stranou však nezůstávají ani nadnárodní projekty jako PETL, PECL či DCFR. Úvodní kapitola 2.1 se zaobírá analýzou odlišností mezi smluvní a deliktní povinností k náhradě újmy v německém a rakouském právu; konkrétně je pozornost věnována zejména přípustnosti reparace tzv. čisté ekonomické škody, dále rozsahu odpovědnosti za pomocníky a konečně i otázce zkoumání zavinění. Závěrem této kapitoly se nicméně upozorňuje i na další rozdíly. Na identifikaci základních odlišností navazuje kapitola 2.2, v níž se snažíme identifikovat a blíže prozkoumat nejdůležitější právní fenomény, jež se v německé i rakouské nauce vyskytují na pomyslné „hraně“ smluvní a deliktní odpovědnosti. Jmenovitě se jedná o otázku časové působnosti smlouvy projevující se v institutu předsmluvní odpovědnosti, osobní působnosti smlouvy, kde se pozornost upírá zejména ke smlouvě s ochrannými účinky, a konečně i rozsahu smluvních povinností (zejm. tzv. povinností ochrany). Aby byl srovnávací obrázek kompletní, v kapitole 2.3 se mozaika doplňuje o stručné pojednání věnující se odlišnostem a zařazení hraničních institutů v nadnárodních projektech.

Část třetí se obrací do národní právní úpravy a pojednává o „Úpravě smluvní a mimosmluvní odpovědnosti v českém občanském právu“. První kapitola se pro úplnost zabývá vývojem problematiky na našem území, přičemž pokryto je časové období od obecného občanského zákoníku přes střední občanský zákoník až po starý občanský zákoník z roku 1964 a zákoník obchodní (kapitola 3.1). Ohlédnutí do minulosti je velmi důležité, neboť platná úprava se od dosavadní tradice odchyluje. Pozornost je pochopitelně zaměřena primárně na odlišování smluvní a deliktní odpovědnosti a na instituty ležící na pomezí mezi oběma režimy. Navazující kapitola 3.2 se věnuje úvodní analýze § 2909 a násl. občanského zákoníku. O jednotlivých ustanoveních deliktní (§ 2909 a § 2910 obč. zák.) a smluvní odpovědnosti (§ 2913 obč. zák.) je přitom pojednáno samostatně. V souladu se záměrem výzkumu jsou stranou ponechány zvláštní skutkové podstaty obsažené v § 2920 a násl. obč. zák.

Jádrem výzkumu se zaobírá čtvrtá, nejrozsáhlejší část publikace nesoucí název „Odlišení smluvní a mimosmluvní odpovědnosti a jeho důsledky de lege lata“. Ve snaze respektovat dosavadní postup zachováváme i v této části logickou strukturu dosavadních úvah. Na prvním místě se tedy věnujeme identifikaci a analýze odlišností mezi oběma režimy smluvní, resp. deliktní odpovědnosti (kapitola 4.1). Opět se pozornost zaměřuje především na otázku náhrady čisté ekonomické škody či odpovědnosti za pomocníky a zavinění, resp. přičitatelnosti újmy. Na zjištěné poznatky navazuje kapitola 4.2, jejímž cílem je odhalit jednotlivé případy „na pomezí“ mezi deliktem a smlouvou a zařadit je na pomyslnou dělicí linii. Klíčová pasáž je obsažena hned v úvodu této kapitoly, kde se snažíme za pomoci syntézy a indukce vyvodit obecná kritéria pro posuzování povinností jako „smluvních“, resp. „zákonných“ (odpovědnostní test a jeho přizpůsobení dle souvisejících důsledků). Následně jsou tyto obecné úvahy aplikovány na jednotlivé fenomény, tj. na předsmluvní odpovědnost, zahrnutí třetích osob do smlouvy či na rozsah smluvních povinností. Zvláštní pozornost je věnována možné deliktní ochraně pohledávky. S ohledem na kruciální význam generální prevenční povinnosti v občanském zákoníku z roku 1964 a její úzkou návaznost na téma výzkumu se závěrečná kapitola čtvrté části blíže vypořádává s úlohou a zařazením § 2900, resp. § 2901 do pomyslné „odpovědnostní mapy“ občanského zákoníku (kapitola 4.3).

V závěrečné, páté části se snažíme na podkladě získaných poznatků poskytnout čtenáři přehledné shrnutí výstupů z jednotlivých kapitol a dále rekapitulaci získaných poznatků výzkumu v kontextu cílů a výzkumných otázek, jak byly nastíněny v kapitole 1.1.1.

1.1.4
Základní terminologie

Pro úplnost si do úvodní kapitoly dovolíme připojit též stručné pojednání o terminologii, s níž budeme dále pracovat. Na tomto místě se omezujeme jen na základní terminologické otázky týkající se nejdůležitějších pojmů. Specifické termíny relevantní pro jednotlivé části publikace budou blíže rozebrány v dalších kapitolách.4

Vůbec na prvním místě se patří vymezit, jak bude označován institut regulující „povinnost k náhradě újmy“, pro který se v zahraniční literatuře používají pojmy „liability“ nebo „Haftung“. V historii našeho občanského práva se vyskytovalo několik pojmů, které měly uvedený fenomén označovat – za první republiky se v zásadě promiscue využívaly pojmy „ručení“5 a „odpovědnost“6. Postupným vývojem se oba pojmy oddělily a za účinnosti občanského zákoníku z roku 1964 zůstal pro označení povinnosti k náhradě újmy, respektive šířeji sekundární právní povinnosti vzniklé v důsledku porušení právní povinnosti primární,7 pouze pojem „odpovědnost“;8 „ručení“ získalo nový význam.9 Aktuálně účinný občanský zákoník se od této tradice odklání, neboť již odpovědnost nechápe jako následek porušení primární povinnosti, popřípadě jako hrozbu sankcí,10 nýbrž jako primární právní povinnost (každý odpovídá za řádné plnění svých povinností, nikoliv za jejich nesplnění).11 V důsledku uvedeného kroku nicméně vyvstává terminologická obtíž, neboť původní pojem „odpovědnost“ nebyl nahrazen žádným novým ekvivalentem. Chybí tedy jednoslovné a výstižné označení něčeho, o čem občanský zákoník hovoří jako o „povinnosti k náhradě újmy“. Jelikož by nebylo úplně praktické dokola opisovat uvedené sousloví, používáme dále, neplyne-li z textu něco jiného, pojem „odpovědnost“ ve smyslu sekundární právní povinnosti jakožto následku porušení povinnosti primární, s ohledem na téma publikace pak in concreto ve významu povinnosti nahradit újmu.12,13 Toto rozhodnutí odůvodňuje nejen práce s dosavadní judikaturou Nejvyššího soudu, který pojem „odpovědnost“ používá v původním významu. Ani doktrína po rekodifikaci totiž pojem „odpovědnost“ v uvedeném významu zcela neopouští a obzvláště v deliktním právu jej i nadále užívá.14

Další terminologické upřesnění se týká používání pojmů „škoda“ a „újma“. Občanský zákoník mezi oběma uvedenými termíny odlišuje, neboť újma jakožto pojem nadřazený zahrnuje jak újmu na jmění poškozeného, tj. škodu, tak i újmu imateriální (srov. § 2894 obč. zák.). V této publikaci záměrně pracujeme s oběma pojmy a používáme je promiscue. Důvody jsou dvojí. Zaprvé, výzkum se zaměřuje především na náhradu škody, tj. újmy materiální, dokonce ve velkém pouze na náhradu tzv. čisté ekonomické škody (k tomuto pojmu srov. kapitolu 2.1.2.a). Naproti tomu újmě nemajetkové a její náhradě se tato kniha nevěnuje, a pokud ano, tak jen velmi okrajově. Zadruhé, kniha pojednává a navazuje na vývoj právní úpravy na našem území, proto často pracuje s judikaturou soudů vztahující se k úpravě před rokem 2014. Občanský zákoník z roku 1964 přitom používal přednostně právě označení „škoda“. Z obou těchto důvodů se pro zjednodušení neodlišuje mezi újmou nemateriální a materiální, respektive škodou, ledaže z kontextu plyne jinak.

V neposlední řadě je třeba se vypořádat s odlišováním pojmů smluvní, resp. závazková povinnost k náhradě újmy, potažmo deliktní, resp. mimozávazková či mimosmluvní povinnost k náhradě újmy. Na tento terminologický problém je poukazováno nejen v české literatuře,15 vyskytuje se i v zahraničních předpisech. Tak například Návrh společného referenčního rámce zcela záměrně nehovoří o deliktní odpovědnosti, ale o mimosmluvní povinnosti k náhradě škody.16 Vzhledem k tématu publikace a větší návodnosti budou přednostně používány a do protikladu stavěny pojmy „smluvní“ a „deliktní“ (popř. „mimosmluvní“) povinnosti k náhradě škody, přičemž delikt chápeme v této publikaci vždy úžeji, tj. jako mimosmluvní právní skutečnost vedoucí ke škodě (protiprávní čin založený porušením právních povinností vyplývajících ze zákona nebo dobrých mravů).

Co se týče duality závazkové, resp. mimozávazkové povinnosti k náhradě újmy, občanský zákoník považuje závazek za pojem nadřazený; závazek může vzniknout na základě smlouvy, protiprávního činu (deliktu) či na základě jiných právních skutečností (zpravidla jednostranného právního jednání).17 Ač jsme si vědomi, že takové označování je nepřesné, budeme ve stejném významu jako „smluvní“ a „deliktní“ používat pojmy „závazková“ a „mimozávazková“ odpovědnost. Terminologické splývání označení smluvní a deliktní, resp. závazkové a mimozávazkové odpovědnosti je poměrně běžné nejen v zahraničí,18 ale i u nás.19 Při tomto rozdělení je v předkládané knize pojem „závazkové odpovědnosti“ omezen pouze na závazky z právních jednání, přičemž „mimozávazková odpovědnost“ zahrnuje povinnost k náhradě újmy ze zákona.

1.2
Základní koncepční východiska a možné přístupy

1.2.1
Funkce povinnosti k náhradě škody

Navzdory tuzemské dosavadní tradici oddělil občanský zákoník z roku 2012 povinnost k náhradě újmy na smluvní a mimosmluvní. Aby bylo možné prozkoumat, zda má uvedené oddělení nějaké důsledky a jak se případné zjištěné důsledky mohou promítnout v teorii náhrady újmy a praktické aplikaci příslušných ustanovení, je nejprve vhodné si přiblížit základní koncepční východiska, z nichž povinnost k náhradě újmy vyvěrá.

Již od dob římského práva je uznávána zásada casum sentit dominus.20 Pokud někomu vznikne újma na jeho právech či statcích, měl by její následky nést zásadně sám. Uvedené pravidlo vyvěrá z principu, podle nějž musí každý čelit obecnému životnímu riziku samostatně.21

Za určitých okolností však právní řád připouští, aby se poškozený mohl obrátit na toho, kdo mu újmu způsobil, a žádat po něm její náhradu. Způsobenou újmu si poškozený stále nese sám, zákon mu však umožňuje její důsledky přenést na jiného.22 V jádru problematiky občanskoprávní odpovědnosti tak leží otázka, kdo ponese finanční důsledky škodné události – zda ten, komu škoda vznikla, nebo ten, kdo její vznik způsobil.

Přenesení důsledků jednání na druhé osoby se zpravidla ospravedlňuje na základě dvou skutečností.23 První z nich spočívá v tom, že jednání této osoby odporuje právu, tj. je protiprávní (důležité v této souvislosti jsou proto i okolnosti vylučující protiprávnost). Navíc se vyžaduje, aby škůdce jednal úmyslně nebo aby si přinejmenším nepočínal tak, jak se od osoby s průměrnými vlastnostmi očekává, tj. jednal zaviněně. U objektivní odpovědnosti se pak vychází z toho, že škůdce ve vlastním finančním zájmu provozuje určitý zdroj nebezpečí – měl by tudíž nést i důsledky rizika, které je s jeho činností imanentně spjato.24 Hovoří se též o přičítání újmy jinému (Zurechnungsgrunde).25

Důležitou roli v rámci uvedené problematiky hraje dále myšlenka případného spoluzavinění poškozeného, který kupříkladu neučinil potřebná opatření, aby újmě zabránil nebo ji zmírnil (srov. i § 2903 a § 2918 obč. zák.).26

Na podkladě těchto základních úvah dovodila nauka dvě, potažmo tři základní funkce práva upravujícího náhradu škody.

Za hlavní funkci soukromoprávní odpovědnosti je všeobecně považována reparace způsobené újmy (Ausgleichsfunktion).27 Jsou-li na straně škůdce podmínky odpovědnosti naplněny, je povinen nahradit újmu tomu, komu v důsledku jeho počínání vznikla. Vychází se přitom ze zásady úplné reparace (Totalreparation),28 přičemž však poškozený nesmí být postaven do lepší pozice, než ve které by byl, nebýt škodné události (zákaz obohacení poškozeného).29

V souvislosti s imateriální újmou se někdy hovoří i o poskytnutí přiměřeného zadostiučinění (Genugtuungsfunktion),30 tj. o satisfakční funkci jako další zvláštní funkci práva o náhradě újmy; uvedená „funkce“ je nicméně sporná, v teorii se proto vyskytuje i názor, že je součástí širší reparační funkce odpovědnosti za újmu.31

Vedle uvedené hlavní funkce odpovědnosti se hovoří i o preventivní funkci povinnosti nahradit škodu. Hrozba odpovědnosti motivuje jednotlivce k tomu, aby se v rámci právního styku vyvarovali takového jednání, jímž by jinému způsobili škodu, a vyhnuli se tím případné povinnosti k její náhradě (Präventivfunktion).32, 33 Koziol však podotýká, že v rámci kontinentálního práva je tato funkce odpovědnosti za újmu chápána spíše jako vedlejší produkt hlavní reparační funkce.34

Se subjektivní odpovědností bývají někdy spojovány i sankční aspekty náhrady škody.35 Diskuze o tom, zda má náhrada škody i sankční charakter (punitive damages či Straffunktion), se v kontinentální nauce o povinnosti k náhradě újmy vedou od nepaměti.36 Obecně je však možné přijmout tvrzení, že represivní aspekt je v rámci odpovědnosti oproti common law^37 potlačen; záleží tedy především na každém právním řádu, do jaké míry s ním pracuje.38

1.2.2
K rozdělení odpovědnosti na smluvní a deliktní

V návaznosti na obecné úvahy vyvstává otázka, do jaké míry a zda vůbec by měla být uvedená základní koncepční východiska modifikována pro případy smluvní a deliktní odpovědnosti za škodu. Zdá se, že české právo si více než půlstoletí vystačilo s jedním souhrnným ustanovením o povinnosti k náhradě újmy, což činí zodpovězení této otázky pro tuzemskou nauku o to naléhavější.39

Výchozím bodem této kapitoly budiž odlišení základních funkcí obou systémů, které příznačně vystihuje A. Tunc.40 Deliktní právo je oblastí, která upravuje primárně vztahy dvou cizích osob, které spolu před škodnou událostí nebyly v užším kontaktu. Jde o občanskoprávní odvětví, jehož cílem je regulovat mezilidské vztahy svobodných lidí a střety jejich svobod v jednání (Handlungsfreiheit). Smluvní právo naproti tomu dopadá na práva a povinnosti smluvních stran, které se samy, dobrovolně a ve vlastním (často ekonomickém) zájmu zavázaly ke splnění určitých povinností. Škoda je zde tedy pravidelně důsledkem nesplnění dluhu či souvisejících povinností, kterým strana kontraktu ani přes slib daný smlouvou nakonec nedostála.

V rámci deliktní odpovědnosti tudíž dochází ke střetu dvou principů soukromého práva, a sice práva na to, činit vše, co zákon nezakazuje, na straně jedné (viz čl. 2 odst. 3 Listiny základních práv a svobod nebo § 3 odst. 1 obč. zák.), zároveň obecného principu ochrany právních statků jednotlivce na straně druhé.41 Čím více je upřednostněn první z nich, tím méně prostoru zbyde na druhý a naopak.

V případě smluvních vztahů však již uvedené závěry neplatí. Strany smlouvy se k něčemu zavazují samy a vědomě, čímž pochopitelně v oblasti smluvního závazku omezují svoji svobodu v jednání.

Dalším důležitým aspektem dichotomie smlouvy a deliktu je také skutečnost, že deliktní právo v zásadě upravuje situaci, kdy mezi škůdcem a poškozeným neexistoval před vznikem škody žádný vztah; ten vzniká až škodnou událostí.42 Naproti tomu odpovědnost ze smlouvy vzniká poté, co již mezi stranami určitou chvíli vztah existuje. Uvedený smluvní vztah je vztahem důvěry, která si vyžaduje ochranu. Smluvní odpovědnost tak ve svém jádru chrání důvěru obou stran v to, že každá z nich splní své smluvní povinnosti, resp. sankcionuje jejich nesplnění.43

Z toho, že v rámci smlouvy se vztah mezi stranami zakládá již jejím uzavřením, a nikoliv až porušením povinnosti, plynou pro účely práva na náhradu újmy dva další zásadní závěry.

Zaprvé, v okamžiku uzavírání smlouvy mohou obě strany kontraktu již zpravidla dobře zohlednit výši rizika, která je se vstupem do smluvního závazku spojena. Uvedené riziko, které pochopitelně zahrnuje i případnou existenci či rozsah možné povinnosti k náhradě škody, tak mohou vzít do úvahy při sjednávání podmínek smlouvy nebo při rozhodování, zda za takovýchto podmínek smlouvu vůbec uzavřou. Zadruhé, pokud se jim zdá míra rizika příliš vysoká, mohou jej promítnout do ustanovení kontraktu, a tím toto riziko omezit, či dokonce zcela vyloučit. Strany mohou kupříkladu upravit rozsah odpovědnosti, tuto odpovědnost paušalizovat nebo ji zcela vyloučit (srov. ale § 2898 obč. zák.).44 Lze souhlasit s Kötzem, podle nějž se uvedené okolnosti zrcadlí v požadavku předvídatelnosti smluvní újmy.45

V neposlední řadě je vhodné připomenout, že povinnost k náhradě škody je jen jedním z možných následků porušení smluvní povinnosti a vyrovnání zájmů obou stran (vedle toho se nabízí například odstoupení od smlouvy či výpověď, sleva, oprava apod.).46 O náhradě újmy se hovoří jako o subsidiární či sekundární povinnosti ze smlouvy (Sekundärpflicht); na prvním místě by vždy mělo být splnění dluhu jakožto hlavní smluvní povinnosti.47

V důsledku výše zmíněných skutečností je deliktní odpovědnost všeobecně širší, když potenciálně dopadá na všechny. Z tohoto důvodu však bývá zpravidla také limitována snahou o přiměřené zatížení svobody jednotlivce, neboť po něm nelze spravedlivě očekávat, že bude brát nekonečný ohled na zájmy všech třetích subjektů na světě. Naproti tomu smluvní odpovědnost je užší co do okruhu osob, vůči nimž směřuje – týká se zásadně jen zájmů dvou (či více) stran smlouvy. O to mírnější však mohou být kritéria vzniku odpovědnosti a širší rozsah potenciální hrazené škody.48

Ani smluvní odpovědnost však není bezbřehá. Její rozsah by se zde měl odvíjet od toho, s jakými informacemi strany do smluvního vztahu vstupují a zda mohou při uzavírání smlouvy vzít v úvahu dostatek údajů, jež jim umožní náležitě zohlednit všechna potenciální rizika (kritérium předvídatelnosti újmy).

Závěrem považujeme za vhodné upozornit na to, že ne vždy je oddělení povinnosti k náhradě škody na smluvní a mimosmluvní přijímáno s povděkem. Někteří zahraniční autoři rozdělení smluvní a deliktní odpovědnosti kritizují, požadují unifikaci pravidel regulujících odpovědnost, popřípadě dokonce úplné zrušení tohoto dělení.49 Ačkoliv máme za to, že rozdíly v pojetí, základních východiscích i v oddělené právní úpravě obou režimů ve většině právních řádů^50 není možné popírat, nehodláme se tomuto sporu blíže věnovat. Cílem této knihy totiž není hledání argumentů pro vhodnost některého z obou přístupů, ale prozkoumat novou právní úpravu, která se k oddělení smluvního a mimosmluvního režimu povinnosti k náhradě újmy přihlásila.

1.2.3
Chráněný zájem (Erfüllungs-, Vertrauens- a Integritätsinteresse)

S problematikou teoretických východisek občanskoprávní odpovědnosti souvisí i obecnější úvaha o tom, co má být jejím prostřednictvím chráněno. Jakkoliv tyto ideje implicitně vyplývají z již řečeného, máme za to, že v rámci české nauky stále není tato otázka dostatečně akcentována.51 Považujeme proto za vhodné se jí na tomto místě zabývat hlouběji. Smysl této úvahy nicméně není jen doktrinální; odlišení jednotlivých zájmů může přispět též k lepšímu pochopení některých institutů, které budou analyzovány později, a zejména dopomoci učinit některé závěry, jež budou výsledkem předkládaného výzkumu.

Vraťme se k základnímu rozdílu mezi smlouvou a deliktem, který velmi příznačně vyjádřil T. Weir: „Blahobyt lidstva, jehož ochrana je úkolem práva, závisí na udržení a rozvoji statků – zejména života, zdraví, vlastnictví a bohatství. Abychom zajistili jejich udržení, máme deliktní právo, abychom zajistili jejich rozvoj, máme právo smluvní.“52

Tato distinkce se přímo promítá či spíše je důsledkem odlišných zájmů, jež jsou každým z obou systémů povinnosti k náhradě újmy chráněny. V německé a rakouské nauce o právu na náhradu škody se pro vyjádření daného rozdílu vžila specifická terminologie; hovoří se o negatives a positives Interesse nebo také Erhaltungs-, Vertrauens- a Erfüllungsinteresse.53 Nejde však jen o specifikum německy hovořících zemí, například v anglicky psané literatuře se uvedené výrazy označují jako expectation interest a reliance interest.54 Základní idea rozlišení je tak vlastní mnohým právním řádům kontinentální i common law právní kultury, jakkoliv z hlediska terminologického i významového se mezi jednotlivými zdroji mohou vyskytovat rozdíly.

Positives Interesse nebo též Erfüllungsinteresse je pevně svázán s existencí smlouvy a vyjadřuje také smysl a účel kontraktu. Positives Interesse vyjadřuje zájem věřitele, který tento má na splnění smlouvy, čímž zároveň určuje i rozsah hrazené újmy (tzv. positiver Schaden). Pokud je škůdce povinen nahradit újmu v rozsahu positives Interesse, znamená to jeho povinnost dovést poškozeného do stavu, ve kterém by byl, kdyby smluvní partner řádně splnil povinnost, která pro něj plynula ze smlouvy.55 Pojem expectation interest je tak všeobecně akceptován jakožto vyjádření hlavního účelu smlouvy^56 a právě podle něj se určuje rozsah povinnosti k náhradě škody v případě jejího porušení.57

Pro lepší vysvětlení pojmu uveďme následující příklad. Pokud má A z kontraktu povinnost, aby pro B dodal deset metrů bílé látky, dodá však nakonec jen pět, spočívá pozitivní škoda B v chybějících pěti metrech látky. Pokud pak měl B se zákaznicí C domluvenou zakázku na ušití svatebních šatů z této látky, přičemž s ohledem na prodlení si zákaznice C nakonec objednala šaty u jiného výrobce, spočívá pozitivní škoda B také v ušlém zisku, který mu kvůli promarněné zakázce vznikl.

Do protikladu k právě vymezenému pojmu se staví negatives Interesse či Vertrauensinteresse, kterýžto vymezuje chráněný zájem poškozeného na tom, že důvěřuje v uzavření smlouvy. Tento zájem tak vymezuje rozsah povinnosti k náhradě újmy, která poškozenému vznikla z důvodu jeho nenaplněné důvěry, kdy nakonec k uzavření smlouvy nedošlo. Náhrada odpovídající negativní interesi přichází v úvahu, pokud jeden z partnerů vyvolal ve druhém očekávání, že určité právní jednání bude uskutečněno nebo že toto jednání bude platné, nakonec k tomu však nedojde a podvedený kvůli tomuto očekávání utrpí škodu.58 V sázce tedy není to, co by poškozený dostal, kdyby byla smlouva uzavřena a splněna, ale to, o co přišel z důvodu jejího neuzavření (tzv. negativní škoda neboli negativer Schaden).59

Škůdce má v takovémto případě povinnost postavit poškozeného do situace, v níž by byl, kdyby na vznik nebo platnost tohoto právního jednání nespoléhal (zjednodušeně řečeno kde by býval byl, kdyby škůdce nepotkal).60 Negativní škodu pak reprezentují zejména náklady, které poškozený vynaložil v důvěře v prohlášení škůdce, nyní se však tyto náklady staly zbytečnými (frustrierte Aufwendungen), a dle okolností i ušlý zisk ve formě „promarněné šance“ uzavřít smlouvu s někým jiným.61

Je zřejmé, že pojmy positives a negatives Interesse se používají ve smluvním právu, kde mezi stranami došlo nebo mělo dojít ke vzniku smlouvy. Nehodí se tak pro vyjádření chráněného zájmu a s tím související míry odpovědnosti, byla-li újma zapříčiněna deliktním jednáním škůdce. Jak je to tedy v případech čistě deliktních?

V této oblasti se vedle obou výše uvedených pojmů prosadilo ještě třetí označení, tzv. Erhaltungsinteresse nebo také Integritätsinteresse,62 které by se dalo volně přeložit jako zájem na ochraně již existujících statků poškozeného.63 Pojem se přitom používá zejména v právu deliktním, ale vyskytuje se i v právu smluvním. To pokud strana neporuší povinnost, která se týká plnění, ale vedlejší povinnost ohledu na zájmy smluvního partnera (Sorgfaltspflichten).64 Náhradou újmy má být poškozený postaven do situace, jako by k zásahu do jeho chráněných zájmů nikdy nedošlo.

V souvislosti s používáním výše uvedených pojmů nepanuje v zahraniční literatuře shoda. Termíny se používají především v souvislosti s odlišením závazků ze smlouvy a z předsmluvní odpovědnosti. V Rakousku se lze dokonce setkat s názorem, že používání uvedených pojmů má smysl pouze v rámci smluvního práva a zejména v souvislosti s culpa in contrahendo.65

Další terminologická obtíž spočívá v důslednosti odlišování pojmů negatives Interesse a Integritätsinteresse; používají se nejednotně. Oba v zásadě vyjadřují záměr dostat poškozeného do stavu, v jakém by byl, kdyby škůdce nikdy nepotkal. V literatuře se tak často obě označení zaměňují a používají promiscue^66, takže například BGH je používá pro označení téhož.67 Přikláníme se nicméně k názoru vyjádřenému též Langem a Schiemannem, podle kterých by mezi oběma pojmy měl být činěn rozdíl.68

Podíváme-li se do české občanskoprávní nauky, lze se s uvedenými termíny setkat již v prvorepublikové literatuře. Užívají se poměrně běžně v šestisvazkovém komentáři od Roučka a Sedláčka.69

Ačkoliv se například prvorepublikový autor V. Kubeš domníval, že „rozdíl jest spíše vyumělkovaný doktrínou a v praksi lze alespoň zásadně říci, že je bez významný“,70 máme za to, že pro účely této publikace je uvedené odlišování nejen vhodné, ale dokonce žádoucí. Každý z termínů směřuje na jinou situaci a poměrně přesně vyjadřuje, jak by měla být tato situace řešena a jaké má její řešení vliv na rozsah odpovědnosti za újmu. Z těchto důvodů budou dále odlišovány tři pojmy odpovídající „Erfüllungsinteresse“, „Vertrauensinteresse“ a „Integritätsinteresse“.

Jak ale přenést pojem „Interesse“ do českého jazyka? Doslovný překlad německého „Interesse“ či anglického „interest“ odpovídá českému slovu „zájem“. V tuzemských publikacích se nicméně vyskytují různé přístupy. Například Sedláček za první republiky, zřejmě pod vlivem rakouské občanskoprávní nauky, používal pojmy „positivní“ a „negativní interesse“. Jindy hovořil však také o „positivním zájmu na plnění“.71 Kubeš naproti tomu hovořil o „negativním interesu“ a „interesu na splnění“. Označení „pozitivní“ či „negativní interesse“ či „interese“ se vyskytují i v některých soudobých textech.72 Jiní autoři pak používají český překlad „pozitivní“ a „negativní zájem“ či „pozitivní“ a „negativní škoda“.73, 74

S ohledem na nejednotnost, která v označování pojmu „Interesse“ panuje, a jelikož se domníváme, že žádný z českých ekvivalentů není nesprávný, lze pro označení chráněného zájmu využívat pojmy „interese“ a „zájem“ promiscue. V této knize však pro větší jednoznačnost upřednostňujeme pojem „interese“. Pokud pak bude v textu vyjadřována již samotná hrazená škoda, bude využíván též pojem „škoda“ (tj. „pozitivní či negativní škoda“ atd.).

Máme-li shrnout závěry této kapitoly, je v rámci odpovědnosti zapotřebí odlišovat:

1. ochranu „interese na splnění“ či „pozitivní interese“ (Erfüllungsinteresse) odpovídající náhradě „pozitivní škody“, jejímž cílem je dostat poškozeného do takové situace, ve které by byl, kdyby byla smlouva řádně splněna;

2. ochranu „interese na důvěře“ či „negativní interese“ (Vertrauensinteresse) a z toho plynoucí náhradu „negativní škody“ jakožto újmy vyplývající z důvěry, že smlouva bude platně uzavřena;

3. ochranu „interese na integritě“ (Integritätsinteresse), jejíž porušení vede k náhradě veškeré „újmy na existujících statcích“ poškozeného a která je charakteristická pro škody vyplývající z čistě deliktního jednání nebo z jednání v rámci smluvního závazku, jenž se však netýká splnění dluhu jako takového, ale zásahu do vlastnické či osobní integrity smluvní strany.75

1.2.4
Existující přístupy k vymezení povinnosti nahradit škodu

a)
Úvodní výklady

V poslední kapitole této části, která se věnuje úvodu do problematiky odlišení smluvní a deliktní odpovědnosti a základním koncepčním východiskům, je namístě velmi obecně seznámit čtenáře s tím, jak se k otázce pojetí občanskoprávní odpovědnosti za újmu staví jednotlivé právní řády. Předestíráme, že v této kapitole se zaměřujeme jen na základní směry, přičemž podrobný rozbor vybraných právních řádů bude následovat v části druhé, jež se odlišení smluvní a mimosmluvní odpovědnosti z komparativní perspektivy věnuje do hloubky.

Považujeme za vhodné na tomto místě také připomenout, že komparativní nahlížení na vybrané instituty již dlouhou dobu není chápáno jen jako zajímavý způsob, jakým si právní akademik může rozšířit své obzory. Mimo jiné je všeobecně vnímáno také jako jedna z možných cest k poznání vlastní národní právní úpravy, popřípadě jako forma inspirace při hledání řešení určitých právních problémů.76 Pokud jde in concreto o nově upravenou povinnost k náhradě škody po rekodifikaci českého občanského práva, může být základní přehled o zahraničních modelech, respektive jejich následné bližší zkoumání cenným zdrojem informací při interpretaci a aplikaci pravidel občanského zákoníku v praxi. Zároveň však záměrem této publikace není poskytnout čtenáři podrobný vhled do zahraničních úprav, proto se na tomto místě omezujeme toliko na základní charakteristiky.

Pomineme-li ojedinělé pojetí, které neodlišuje odpovědnost ze smlouvy a mimo ni, tj. přístup, který se u nás prosazoval do roku 2014, lze v rámci evropské rodiny právních systémů rozlišit tři možné přístupy k náhradě újmy:77

1. rozdělení smluvní a deliktní odpovědnosti se systémem individuálních deliktů;

2. rozdělení smluvní a deliktní odpovědnosti s generální deliktní klauzulí;

3. rozdělení smluvní a deliktní odpovědnosti s dalším členěním deliktní odpovědnosti.

b)
Rozdělení smluvní a deliktní odpovědnosti se systémem individuálních deliktů (torts)

Uvedený přístup je typický pro Anglii (ale také například pro Irsko či Kypr).78 V anglickém právu je všeobecně uznáváno, že odpovědnost může být založena třemi možnými způsoby – na základě smlouvy, bezdůvodného obohacení nebo z důvodu spáchaného deliktu.79 Systém deliktů označovaných jako „torts“ přitom velmi připomíná kontinentální pojetí trestního práva – každé dílčí protiprávní jednání má svoji odpovídající skutkovou podstatu.80 Celkem lze vysledovat přes 70 torts, jakkoliv v praxi relevantních je jen několik z nich (např. conversion, defamation, nuisance či negligence).81

c)
Rozdělení na smluvní a deliktní povinnost k náhradě škody s generální klauzulí deliktní odpovědnosti

V této skupině je průkopníkem francouzský Code civil a patří sem i další jím ovlivněné právní řády (např. Belgie či Španělsko).

Odlišuje se zde povinnost k náhradě škody vzniklé porušením smlouvy (La réparation du préjudice résultant de l’inexécution du contrat),82 jež je v případě francouzské úpravy vymezena v čl. 1231 CC. Dlužno na okraj podotknout, že toto ustanovení nebylo obsahově dotčeno v rámci velké reformy smluvního práva.83 Případné zásadnější zásahy do povinnosti nahradit škodu při porušení smlouvy byly ponechány na budoucí reformu odpovědnosti za škodu jako takové.84

Při tvorbě deliktního práva pak tyto státy důsledně vycházely ze zásady neminem laedere (kdokoliv způsobí škodu, musí ji nahradit). Jejich civilní kodexy tak obsahují generální deliktní klauzuli, při jejímž naplnění vznikne poškozenému nárok na náhradu újmy. Konkrétně francouzské právo upravuje obecnou povinnost k náhradě škody tam, kde mezi dotčenými stranami neexistuje smluvní vztah, v čl. 1340 a násl. CC (hovoří se o La responsabilité extracontractuelle).85 Podle této obecné klauzule platí, že kdokoliv, kdo svým zaviněným jednáním způsobil jinému škodu, je povinen k její náhradě.86

Základními předpoklady odpovědnosti z deliktu jsou podle Code civil faute, dommage a lien de causalité.87 Faute přitom nemá v českém chápání deliktního práva jednoznačný ekvivalent, jde spíše o pojem, který v sobě snoubí námi chápané zavinění a protiprávnost.88 Ve většině případů faute znamená, že škůdce při určitém jednání nedodržel očekávaný standard péče.89

Deliktní odpovědnost široce vymezená v Code civil, ale i v jiných na počátku 19. století vznikajících kodifikacích byla produktem nedostatků předchozího obecného práva, které bylo založeno na kazuistických skutkových podstatách, jejichž porušení zakládalo povinnost k náhradě újmy (šlo o přístup podobný dnešním anglo-americkým torts).90 V dobách obecného práva tak byly možnosti poškozeného ve vztahu k reparaci omezené; náhradu újmy nemohl získat, neexistovala-li odpovídající skutková podstata. Obecná deliktní klauzule, jejíž popularita na počátku 19. století byla logickým důsledkem těchto okolností, měla zajistit, aby se poškozenému dostalo vyrovnání vždy, lze-li to považovat za spravedlivé. Široce koncipovaná deliktní odpovědnost tak vložila rozhodující moc do rukou soudů,91 které získaly možnost posoudit případnou spravedlnost reparace ad hoc.

Právě z judikatury je přitom možné zjistit, jaké kontury se soudy rozhodly mimosmluvní odpovědnosti načrtnout. Nelze říci, že by deliktní odpovědnost byla bezbřehá. K vytyčení nezbytných hranic slouží zejména definice hraditelné škody (vyžaduje se škoda přímá, aktuální a jistá – dommage direct, actuel et certain)92 a dále též vymezení kauzality v konkrétních případech (le lien de causalité).93

S ohledem na velmi široké pojetí deliktní odpovědnosti se ve Francii co do vztahu obou režimů prosadila zásada non-cumul des responsabilités („zákaz kumulace odpovědností“), která v případě jejich potenciální konkurence upřednostňuje smluvní povinnost k náhradě škody.94 Jestliže tak došlo k naplnění obou skutkových podstat – jak smluvní, tak i té deliktní –, musí poškozený svůj nárok opírat pouze o smlouvu. Uvedený závěr také znamená, že se žalovaný může v řízení bránit žalobě na náhradu újmy s argumentem, že odpovědnost není založena deliktem, ale smlouvou. Přesto má soud povinnost v řízení nadále pokračovat a ex officio zkoumat, zda nebyly naplněny podmínky smluvní odpovědnosti.95

Z pohledu této publikace by bylo nepochybně velmi zajímavé prozkoumat francouzské právo k náhradě škody blíže, a to zejména ve vztahu k jednotlivým dílčím otázkám, jimiž se zabývá komparativní část této knihy. S ohledem na omezený rozsah mu však dále nebude věnována bližší pozornost.

d)
Rozdělení na smluvní a deliktní povinnost k náhradě škody s dalším členěním deliktní odpovědnosti na tři „malé“ deliktní klauzule

Poslední velkou skupinou jsou státy ovlivněné německým přístupem k náhradě škody. Vedle Německa se do této skupiny řadí kupříkladu i Rakousko či Portugalsko.96

Za nejdůležitějšího a přelomového reprezentanta uvedeného přístupu lze označit německý BGB.

Náhrada škody při porušení smlouvy je upravena v § 280 a násl. BGB. Co se týče deliktní odpovědnosti, vychází Německo na rozdíl od Francie ze tří „malých“ generálních klauzulí, kterými jsou § 823 odst. 1 BGB (zásah do absolutního práva nebo právem chráněného statku), § 823 odst. 2 BGB (porušení ochranné normy) a § 826 BGB (úmyslné porušení dobrých mravů).97

V souvislosti s německou právní úpravou je vhodné upozornit na jednu podstatnou informaci. Původní návrh BGB totiž pod vlivem doznívající snahy o odstranění neduhů roztříštěného deliktního práva založeného na kazuistických skutkových podstatách obsahoval všeobecnou deliktní klauzuli, která se do velké míry inspirovala právě ve francouzském Code civil. I německé právo se totiž potýkalo s tím, že v rámci odpovědnostních vztahů existovaly neospravedlnitelné mezery, kdy poškozený neměl nárok na náhradu způsobené újmy.98 Členové druhé komise však původní návrh odmítli jako příliš široký. Obávali se jednak negativních vlivů na hospodářský rozvoj,99 jednak považovali za nutné, aby hranice tak důležité normy vytyčil zákonodárce, a nikoliv soudcovské právo.100 Pokusili se tak přijít s něčím, co lze považovat za kompromis mezi oběma dříve nastíněnými přístupy – zakotvení obecných pravidel, která jsou však omezena splněním některé z podmínek § 823 odst. 1, § 823 odst. 2 nebo § 826 BGB.101 Je nicméně otázkou, do jaké míry se německému zákonodárci uvedeného cíle podařilo dosáhnout, přinejmenším pokud jde o snahu zabránit přílišnému soudcovskému dotváření práva.102

Velmi zajímavý je z pohledu jednotlivých přístupů vývoj u našich jižních sousedů. ABGB, který vznikal ve stejné době jako francouzský Code civil, byl zprvu pod vlivem tehdejší doby záměrně založen na všeobecné klauzuli § 1295 ABGB. Uvedené pravidlo stanoví, že každý „má právo žádati na škůdci náhradu škody, kterou mu způsobil zaviněním; bez rozdílu, zdali škoda byla způsobena přestoupením povinnosti smluvní či mimo případ smlouvy“. I přes toto všezahrnující ustanovení se však rakouská teorie i judikatura postupně přiklonily k německému pojetí; jejich dnešní deliktní právo tak v zásadě odpovídá tomu, co je vyjádřeno v téměř o sto let mladším BGB. Tento příklon lze pozorovat nejen v přístupu oddělujícím smluvní a mimosmluvní odpovědnost,103 ale i v pojetí deliktní odpovědnosti jako takové.104

V Rakousku je tedy všeobecně přijímáno, že deliktní právo slouží primárně k ochraně absolutních statků (absolute Rechte), přičemž jejich zasažením může dojít ke vzniku odpovědnosti.105 Mimo to zákonodárce určitá jednání vyhodnotil jako natolik nebezpečná nebo nežádoucí, že je výslovně zapovídá v právních předpisech; porušení těchto tzv. ochranných norem (Schutzgesetze) rovněž povede k povinnosti nahradit způsobenou škodu.106 Po vzoru § 826 BGB bylo konečně do rakouského práva dodatečně vloženo i pravidlo o povinnosti nahradit škodu způsobenou úmyslným porušením dobrých mravů (srov. § 1295 odst. 2 ABGB),107 jakkoliv jeho význam vyvolává v části rakouské doktríny dosud rozpaky.108

1.2.5
Facit

Cílem úvodních kapitol bylo seznámit čtenáře se základními principy a východisky odpovědnosti za škodu, potažmo oddělení smluvní a deliktní povinnosti k náhradě újmy.

V jádru vymezení odpovědnosti za újmu stojí otázka, kdo ponese následky škodné události: Zda to bude s ohledem na zásadu casum sentit dominus poškozený, nebo zda právo umožní poškozenému, aby se v rámci odpovědnosti za škodu hojil na prostředcích jiného. Odpovědnost za újmu tak plní v právním řádu dvě hlavní funkce – jednak funkci reparační (včetně případné satisfakce), jednak funkci preventivní. Sankční funkce je v poměrech kontinentálního práva upozaděna.

Přes tento obecný základ je však zřejmé, že se v zahraničí prosazuje dělení na smluvní a deliktní odpovědnost. Zatímco deliktní právo upravuje především střetnutí dvou neznámých osob, které se před škodnou událostí neznají, čímž se snaží najít rovnováhu mezi jejich svobodou v jednání a ochrannou jejich statků, smluvní právo směřuje k rozvoji zájmů smluvních stran, které se dobrovolně a ve vlastním zájmu sblížily a zavázaly se navzájem ke splnění sjednaných povinností. Smluvní právo tak směřuje především k naplnění primárního smluvního závazku, pročež odpovědnost za škodu je až důsledkem jeho nesplnění. Z povahy smluvního vztahu tak mohou strany majetkové statky toho druhého dopředu poznat a rizika případné odpovědnosti zohlednit ex ante v podmínkách kontraktu.

Rozdíly mezi odpovědností smluvní a mimosmluvní jsou dány také odlišným zájmem, který oba systémy chrání. Smluvní právo cílí především na další rozvoj majetkových statků obou smluvních stran, a jeho ochrana je tudíž zaměřena na splnění závazku, pro což se vžilo označení pozitivní interese (status ad quem). Naproti tomu deliktní právo je zde primárně od toho, aby chránilo existující právní poměry poškozeného; právě to je také předmětem jeho ochrany (status ad quo). Hovoří se též o interesi na integritě. Na pomezí obou uvedených konceptů se nachází negativní interese, která se svojí povahou shoduje s interesí na integritě, avšak směřuje především na ochranu čisté ekonomické újmy způsobené neuzavřením očekávané smlouvy.

Uvedené skutečnosti jsou v obecné rovině potvrzeny ve stručném přehledu jednotlivých přístupů, jež se v této otázce napříč evropskými státy prosadily. Přehled ukázal, že smluvní a deliktní povinnost k náhradě škody naprostá většina státu odděluje a tuto tradiční dichotomii respektuje již na legislativní úrovni, eventuálně, jako v případě Rakouska, alespoň v navazujícím vývoji interpretace. Jedinou výjimkou v tomto ohledu byla do roku 2014 právě Česká republika.

Co do způsobu řešení se v zahraničí vyskytují tři možné přístupy. Prvním z nich je oddělení smluvní a deliktní odpovědnosti, přičemž deliktní je založena na jednotlivých zvláštních skutkových podstatách (torts). Opakem tohoto systému je režim postavený na jedné všeobecné deliktní klauzuli, aplikující se vedle odpovědnosti smluvní. Tak trochu na půli cesty je třetí přístup, který rovněž respektuje oddělení smlouvy a deliktu, v jehož rámci pak pracuje se třemi „malými“ deliktními podstatami.

Z uvedeného je možné dovodit, že do deliktního práva se mnohem výrazněji promítá představa státu o tom, co má být chráněno, zejména kudy má být vedena hranice mezi svobodou jednotlivce a ochranou statků poškozeného. Deliktní právo je tak ovlivněno politickým rozhodnutím jednotlivého zákonodárce, čemu se rozhodne dát ve své ochraně přednost. Smluvní odpovědnost bývá naproti tomu v jednotlivých státech výrazně podobnější.

Z právě uvedeného také logicky vyplývá, že jednotlivé modely úpravy smluvní a deliktní odpovědnosti se liší především v části upravující delikt – a je to právě vymezení deliktu, které vztah mezi smluvní a deliktní povinností k náhradě škody do značné míry předurčuje.

2.

Smluvní a mimosmluvní odpovědnost z komparativní perspektivy

2.1
Analýza odlišností smluvní a mimosmluvní povinnosti k náhradě újmy v německém modelu odpovědnosti za škodu

2.1.1
Úvodem

První část této publikace se mimo jiné věnovala jednotlivým základním možným přístupům k pojetí náhrady škody v právním řádu. Každý z uvedených modelů má své výhody i nevýhody a každý si mezi akademiky nalezl své příznivce.109 Kromě teoretických a namnoze systematických odlišností je však s volbou toho kterého modelu spojeno i několik praktických otázek, které mohou mít bezprostřední dopad na aplikační praxi.

Jelikož nová česká úprava odpovědnosti vychází především z modelu inspirovaného německou právní úpravou,110 bude s ohledem na omezený prostor v dalším výkladu věnován prostor bližšímu zkoumání německé a rakouské právní úpravy. Právě jejich přístupy totiž mohou ukázat možné cesty při interpretaci českého občanského práva, nebo naopak poukázat na to, kudy by se výklad našeho zákona ubírat neměl.

Pro pochopení dalších souvislostí je nezbytné mít neustále na paměti několik základních pravidel, která jsou tomuto modelu vlastní. Zaprvé, v německé i rakouské právní úpravě se zásadně odlišuje odpovědnost ze smlouvy a z deliktu. Zadruhé, oba státy akceptují, že deliktní odpovědnost, která slouží k ochraně kohokoliv,111 je omezena především na zásahy do absolutních práv. Zatřetí, smluvní odpovědnost, která navazuje na práva a povinnosti smluvních stran,112 je pro poškozeného co do rozsahu i podmínek výhodnější, což je ospravedlněno užším vztahem mezi smluvními partnery.113

V této kapitole bude pozornost věnována rozdílům mezi smluvní a deliktní povinností k náhradě škody. Třecí plochy a rozdíly mezi nimi se v uvedených právních řádech projevují zejména v těchto oblastech:114

1. v rozsahu odpovědnosti za tzv. čistou ekonomickou škodu;

2. v podmínkách odpovědnosti za pomocníky;

3. v hledisku zavinění.

Na tyto úhelné body se zaměříme níže důkladněji a rozebereme každý z nich zvlášť. V navazujícím výkladu pak na jednotlivých institutech ležících na pomyslné hranici mezi deliktní a smluvní odpovědností ukážeme, jak se zkoumané odlišnosti projevují v praxi.

2.1.2
Přípustnost reparace čisté ekonomické škody

a)
Vymezení pojmu

V úvodu této kapitoly je nejprve vhodné vymezit, co se skrývá pod pojmem, pro který se v zahraničí vžilo označení „čistá“ či „prostá“ „majetková“ nebo „ekonomická“ škoda (pure economic loss, reiner Vermögensschaden).115

Bar^116 při definování prosté ekonomické škody odlišuje dva možné přístupy. První z nich, typický pro právní řády common law právní kultury, vymezuje prostou ekonomickou újmu jako jakoukoliv škodu, která vznikne nezávisle na zásahu do života a zdraví poškozeného či nezávisle na poškození či zničení jeho věci. Druhý přístup, převažující v germánském právním prostředí, charakterizuje prostou majetkovou újmu jako škodu způsobenou bez zásahu do absolutního práva nebo jiného právem chráněného zájmu poškozeného (legally protected interest, Rechtsgutprinzip).

V tuzemské doktríně pojem vymezuje např. Hrádek, který o „čisté ekonomické újmě“ hovoří jako o snížení majetku, aniž by došlo k zásahu do absolutních práv poškozeného.117 S obdobným vymezením „čisté ekonomické škody“ přichází též Bezouška, jenž pojem vysvětluje jako újmu, která nebyla způsobena poškozením zdraví ani majetku, na němž má poškozený vlastnický zájem.118 Melzer pak v souvislosti s pojmem „čisté ekonomické (majetkové) újmy“ odkazuje na škodu, která vznikla jinak než v důsledku zásahu do absolutního práva poškozeného.119

Podstatou „čisté“ ekonomické újmy je tedy skutečnost, že poškozenému se sníží hodnota jeho majetku, aniž by došlo k narušení jeho zdravotního stavu, poškození jeho vlastnictví nebo zásahu do jiných právem chráněných statků absolutní povahy.

Prostou ekonomickou újmu je přitom nutné odlišit od tzv. následné ekonomické újmy (consequential economic loss, Vermögensfolgeschaden). Tato škoda je rovněž představovaná majetkovými ztrátami, ty však nastaly v souvislosti se zásahem do absolutního práva. Uvedené odlišení lze demonstrovat na následujícím příkladu.

Podnikatel A a podnikatel B provozují taxislužbu. Vozidlo podnikatele A je poškozeno při dopravní nehodě, kterou zavinil řidič protijedoucího vozu. Kolize automobilů zapříčiní v jedné z nejrušnějších pražských ulic zácpu, v níž na několik hodin uvízne i vůz podnikatele B. Podnikatel A ani podnikatel B nemohou v důsledku nehody pokračovat ve své podnikatelské činnosti, a přijdou tak o výdělek v hodnotě několika tisíc korun. Ušlý zisk, který vedle škody na vozidle utrpěl podnikatel A, když nemohl vozit zákazníky, představuje následnou ekonomickou újmu, neboť vznikl následkem zásahu do jeho absolutního práva (poškození automobilu). Podnikatel B naproti tomu pouze uvízl v zácpě, aniž by došlo k poškození jeho vlastnictví. Finanční částka, kterou by od potenciálních klientů taxislužby býval obdržel, tak představuje čistou majetkovou újmu.120

Dalším klasickým příkladem čisté majetkové újmy je situace, kdy dojde k výpadku elektrického proudu, pročež podnikatelé v ulici, jež byla výpadkem postižena, nemohou po určitou dobu vyrábět zboží.

V předložené knize bude s ohledem na snahu zachovat jednotnou terminologii i nadále pracováno s pojmem čistá ekonomická škoda. Tento pojem považujeme pro označení zkoumaného institutu za nejvhodnější. Cílem je totiž najít označení, které bude vystihovat podstatu věci a zároveň nebude zaměňováno s jinými pojmy. Přídavné jméno „čistá“121 lze ve srovnání se slovem „prostá“122 považovat za více odpovídající tomu, co má pojem vyjadřovat, a sice že došlo pouze k újmě na ekonomické situaci, aniž by byly zasaženy jiné statky. Přídomek „majetková“ by zase mohl svádět ke spojování s pojmem majetek ve smyslu § 495 obč. zák., což nejen že není vhodné, ba dokonce je to přímo zavádějící; z tohoto důvodu upřednostníme spíše pojem „ekonomická“. Použití pojmu „škoda“ je namístě již proto, že čistá ekonomická škoda bude mít vždy povahu újmy majetkové.

b)
Exclusionary rule

Před tím, než přistoupíme k bližší analýze německého a rakouského práva, dovolíme si obecněji vymezit přístupy k náhradě čisté ekonomické újmy. S ohledem na odklon české deliktní odpovědnosti od francouzského modelu k německému může být představení širších souvislostí náhrady čisté ekonomické újmy užitečným zdrojem informací, jež mohou usnadnit pochopení dalších navazujících úvah.

Proč se ale vlastně v souvislosti s oddělením smluvní a mimosmluvní odpovědnosti náhrada čisté ekonomické škody tak často zmiňuje? Pro odpověď na tuto otázku netřeba chodit příliš daleko. To, zda nahrazovat čistou ekonomickou škodu v rámci smluvního práva, je ve všech relevantních právních řádech řešeno bez výjimky stejně – v rámci smluvních vztahů by náhrada čisté ekonomické újmy měla být možná v zásadě vždy (případná omezení mohou vyplývat např. z předvídatelnosti škody apod. – k tomu srov. dále).123 Vychází se přitom z premisy, že v rámci smlouvy navazují obě smluvní strany bližší kontakt,124 který ospravedlňuje přísnější zacházení v případě újmy.

Naproti tomu v deliktním právu zůstává odpověď na otázku, zda přiznávat náhradu čisté ekonomické újmy, předmětem dlouhotrvajících sporů. Právě náhrada čisté majetkové škody je totiž institutem, v němž se střetávají dva protichůdné zájmy, o nichž bylo psáno již výše. Na straně jedné je to potřeba co nejširšího odškodnění újmy, kterou poškozený utrpěl, na straně druhé pak snaha v rámci svobody a autonomie vůle příliš neomezovat jednotlivce v jeho jednání.

Ve světle těchto úvah se ve velké části států vyvinulo tzv. pravidlo vyloučení (exclusionary rule), podle něhož se při nedbalostně způsobených protiprávních činech mimo uzavřenou smlouvu prostá majetková škoda nenahrazuje. Jak shrnuje Koziol, důvodů pro vyloučení náhrady prosté ekonomické újmy v deliktním právu je hned několik.125 Hlavním argumentem, v němž se opětovně zrcadlí rozdíly mezi smluvní a mimosmluvní odpovědností, je obava před nekonečným množstvím právních sporů (často se hovoří o tzv. floodgates argument). U smlouvy proti sobě stojí jen dvě strany, počet potenciálních poškozených je tudíž z pohledu možného škůdce omezen. Mimo to má v rámci smluvní odpovědnosti škůdce možnost se s majetkovými poměry poškozeného seznámit a učinit příslušná opatření, aby nebyl poškozen. To už nicméně neplatí pro mimosmluvní vztahy – zde je potenciálních poškozených nespočet a jejich prostý majetek (např. sjednané zakázky, hodnota akcií apod.) není v zásadě nijak viditelný. Vyloučení náhrady tzv. čisté ekonomické škody v deliktním právu tak spojuje snahy zabránit zahlcení justice soudními spory, ochránit škůdce před potenciálně neomezeným počtem odpovědnostních nároků a konečně skutečnost, aby nedocházelo k neúměrnému omezení svobody účastníků právních poměrů (tedy v tomto případě nechtěný důsledek preventivní funkce náhrady škody).

I státy, které se hlásí k exclusionary rule, však postupně akceptovaly několik výjimek, kdy se prostá ekonomická újma nahrazuje i při spáchání deliktu. Příkladem je informace nebo rada třetí osobě s cílem přimět ji k určitému jednání, anebo existence jiného zvláštního vztahu mezi škůdcem a poškozeným (v anglické judikatuře je tato podmínka označována jako proximity – srov. Hedley Byrne & Co Ltd v Heller & Partners Ltd [1964] AC 465).

S jiným vysvětlením pravidla vyloučení proto přichází zastánci teorie Law & Economics Bussani, Palmer a Parisi,126 podle nichž není primárním úkolem deliktního práva nahradit veškerou újmu jednotlivce, nýbrž pouze tu újmu, kterou z protiprávního jednání škůdce utrpěla společnost (tzv. sociální škoda, social cost). Příkladem čisté ekonomické újmy, která se podle právně-ekonomického nazírání hradit nebude, je škoda, která vznikla výrobci čokolády tím, že nemohl při výpadku elektrického proudu vyrábět. Společnost škodu neutrpí, neboť na trhu je dostatek jiných výrobců čokolády, kteří poptávku uspokojí. Otázkou zůstává, do jaké míry by aplikace tohoto přístupu v praxi byla v souladu s reparační funkcí náhrady škody.

Co se týče rozdělení jednotlivých přístupů, autoři rozsáhlé komparativní studie Bussani a Palmer přicházejí s rozdělením na státy liberální, pragmatické a konzervativní.127 Je přitom velice zajímavé, že přístup jednotlivých států k náhradě čistě majetkové újmy v rámci deliktního práva do značné míry koresponduje s rozdělením přístupů k úpravě deliktu, jak byly vymezeny v kapitole 1.2.4. Ukazuje se tedy, že volba toho kterého režimu smluvní a deliktní povinnosti k náhradě škody, zejména pak vymezení odpovědnosti za delikt, může mít zásadní vliv na to, jak daný právní řád k náhradě čisté majetkové újmy přistupuje.

Státy, které citovaní autoři označují jako „liberální“, jsou založeny na všeobecné deliktní klauzuli. Patří mezi ně již zmiňovaná Francie, Belgie či Španělsko. Jak už bylo zmíněno v úvodní části publikace, tyto státy akcentovaly při tvorbě svých deliktních předpisů zásadu neminem laedere; připouští tak náhradu škody kdykoliv a bez ohledu na to, jaký statek byl zasažen, tj. včetně čisté ekonomické škody. Jediný způsob, jak v extrémních případech korigovat nespravedlivé výsledky tohoto systému, je případné ex post vyloučení odpovědnosti soudním rozhodnutím např. z důvodu přetržení kauzálního nexu.128

Státy pragmatické, kam spadá i Anglie či Skotsko, přistupují k náhradě prosté ekonomické újmy výrazně zdrženlivěji. Princip vyloučení se v nich prosadil díky soudní praxi.129 Tyto státy náhradu čistě majetkové škody a priori plně nevylučují, ale ponechávají na soudcích, aby ad hoc posoudili, které zájmy mají v konkrétním případě převážit. Prakticky uvažující soudci operují s výše zmíněným „floodgates“ argumentem a odpovědnost za prostou ekonomickou škodu dovozují pouze tam, kde je počet poškozených určitým způsobem dopředu omezen.130

Konečně existují tzv. státy konzervativní, které přistupují k náhradě prosté ekonomické škody v rámci deliktního práva odmítavě. Tyto země omezují náhradu prosté ekonomické újmy již a priori tím, že vznik jakékoliv mimosmluvní odpovědnosti zásadně podmiňují zasažením do absolutního práva. Za nejznámějšího reprezentanta této kategorie lze označit Německo a jeho řešení v § 823 odst. 1 BGB. Dále jsou sem zařazeny Rakousko či Portugalsko, tj. země zastávající vymezení odpovědnosti za škodu uvedené v kapitole sub 1.2.4.d. A právě této skupině států je věnována aktuální kapitola.

c)
Náhrada čisté ekonomické škody v německém právu

Oproti původnímu návrhu z pera první komise obsahuje konečné znění BGB tři „malé“ deliktní klauzule. Tento zásadní posun v rámci legislativního procesu měl svůj původ v přístupu druhé komise, která měla v úmyslu deliktní odpovědnost omezit. Kromě zúžení okruhu možných poškozených pouze na ty, kteří byli jednáním škůdce dotčeni bezprostředně, bylo hlavním leitmotivem uvedeného odklonu právě omezení náhrady čisté ekonomické újmy v deliktním právu.131

Ve schváleném znění, které se od roku 1896 nezměnilo, obsahuje BGB tři hlavní deliktní klauzule, kterými jsou:

- § 823 odst. 1 BGB (zásah do absolutního práva nebo právem chráněného statku);

- § 823 odst. 2 BGB (porušení ochranné normy);

- § 826 BGB (úmyslné porušení dobrých mravů).

Za základní normu (Basisnorm) německého deliktního práva je přitom považován § 823 odst. 1 BGB podmiňující nárok na náhradu újmy zásahem do některého z absolutních práv.132 Snaha německého zákonodárce vedoucí k omezení náhrady čisté ekonomické škody je tedy zcela zřejmá. V rámci základní generální klauzule se nepřipouští a připadá v úvahu pouze při porušení ochranné normy (§ 823 odst. 2 BGB), nebo došlo-li k úmyslnému porušení dobrých mravů (§ 826 BGB).

Důslednost předkladatelů při tvorbě BGB a jejich úsilí, aby se právně-politická rozhodnutí, mezi něž bezesporu patří i nastavení rozsahu odpovědnosti za újmu v deliktním právu, přijímala na půdě moci zákonodárné, a nikoliv v soudní síni, se do praxe promítly jen částečně. Ukázalo se totiž, že nastavený systém může v konkrétních situacích vést k nespravedlnostem, zejména pokud jde o práva poškozeného na vyrovnání újmy, která mu vznikla nedbalostním činem poškozeného. Ač tedy limity § 823 odst. 1 BGB zůstaly prima facie zachovány a nedošlo od roku 1896 k žádné legislativní úpravě, našla si německá praxe cestu, jak náhradu čistě majetkové újmy zajistit i v rámci deliktního práva. Nebyl to přitom nikdo jiný než německý soudce, který se hledaje rovnováhu mezi nástrahami obecného připuštění náhrady čisté ekonomické škody a právem poškozeného na vyrovnání uchýlil k několika alternativním řešením (k tomu srov. níže).133

i. Náhrada újmy podle § 823 odst. 1 BGB (zásah do subjektivních práv poškozeného)

Podle § 823 odst. 1 BGB^134 lze požadovat náhradu újmy za podmínky, že ji škůdce způsobil vlastním zaviněním a zároveň při tom zasáhl do některého z právem chráněných zájmů. Mezi chráněné statky řadí BGB výslovně život, tělo, zdraví, svobodu (ve smyslu svobody pohybu) a dále vlastnické nebo jiné obdobné právo. Z uvedeného je zřejmé, že stěžejním principem německého deliktního práva, který se v jeho základním ustanovení zrcadlí, je ochrana právem chráněných statků (tzv. Rechtsgutprinzip). Tím, že zákonodárce podmínil náhradu škody zasažením těchto hodnot, zásadně vyloučil náhradu čisté majetkové újmy (na rozdíl od tzv. následné ekonomické újmy, která se jakožto projev zásahu do absolutního práva hradit může).135 Přesto se vyskytly případy, kdy německý soudce přiznal poškozenému náhradu škody i v rámci tohoto ustanovení, byť se de facto jednalo o čistou ekonomickou škodu (k tomu srov. dále).

Pokud jde o relativní práva, zejména pohledávky,136 nejsou v rámci tohoto ustanovení chráněna, některým z nich se nicméně prostřednictvím oprávněné držby jako jiného absolutního práva ve smyslu § 823 odst. 1 BGB přece jen za určitých okolností dostává ochrany (nájemce pozemku, kupující v případě výhrady vlastnického práva).137

ii. Náhrada újmy podle § 823 odst. 2 BGB (porušení objektivní normy)

Podle § 823 odst. 2 stíhá povinnost k náhradě škody toho, kdo zaviněně poruší normu sloužící k ochraně jiného.138

Ačkoliv je jako základ deliktní odpovědnosti tradičně vnímáno ustanovení § 823 odst. 1 BGB, má i § 823 odst. 2 svůj význam. Přidanou hodnotou citovaného pravidla v německém deliktním právu je „posunutí“ ochrany absolutních statků do fáze jejich ohrožení, neboť odpovědnost zakládá již samotné porušení ochranné normy, a nikoliv až zásah do absolutních práv – dochází tedy i k „předsunutí“ zavinění, které se nezkoumá ve vztahu k zásahu do práv třetí osoby, ale v souvislosti s porušením ochranné normy.139 To však platí pouze pro ty ochranné normy, které „sankcionují“ již samotné jednání, a nikoliv až následek (tak například trestný čin vraždy předpokládá zabití jakožto zásah do života jiného); v těchto případech naopak dostává přednost § 823 odst. 1 BGB, který za každých okolností vyžaduje pouze nedbalost (naproti tomu u trestného činu vraždy se vyžaduje úmysl).140 Hlavní význam normy však tkví v rozšíření ochrany i na statky, které nejsou pokryty v odstavci prvém – tedy i na čistou ekonomickou újmu.141

Nelze si nepovšimnout, že na rozdíl od § 823 odst. 1 je ustanovení odstavce 2 formulováno obecněji. Nechává tedy poměrně široký prostor pro dotváření jeho významu ze strany soudů.

Z čl. 2 EGBGB je možné dovodit, že kategorie ochranné normy se neomezuje pouze na zákony, nýbrž na jakoukoliv abstraktní právní normu.142 Naproti tomu rozhodnutí soudů jakožto individuální právní akty ani povinnosti vyplývající ze smluvních závazků ochrannou normou být nemohou.143 Judikatura k tomu však vyžaduje, aby ochranný účel normy (Schutzzweck), vyplývající z vůle zákonodárce nebo z jejího obsahu, svědčil konkrétní osobě či alespoň skupině osob a norma jako taková byla s ohledem na výsledek její aplikace v rámci systému mimosmluvní odpovědnosti do tohoto systému přenositelná.144 Častým zdrojem ochranných norem jsou například předpisy trestního práva.145

Ochrannou normou není norma sloužící pouze obecným zájmům. Ochrannou normou tak například není trestný čin padělání listiny, neboť ochrana majetku je v něm vyjádřena natolik nejasně a obecně, že přímý účel ochrany majetkových zájmů poškozeného nelze dovodit.146 Pro jejich obecnost rovněž zásadně nelze za ochranné normy označit práva obsažená v německém Základním zákoně (výjimkou je koaliční svoboda – čl. 9 odst. 3 GG).147

Za normy s ochranným účelem byly označeny například trestné činy vydírání,148 úplatkářství či podvodu,149 dále také ochrana držby,150 zákaz nadměrných imisí na cizí pozemek,151 zápůrčí žaloba na ochranu vlastnictví^152 či povinnost podat insolvenční návrh.153

V souladu s rozhodovací praxí německých soudů, která navazuje na již zmiňovaný „floodgates“ argument u náhrady čisté ekonomické újmy, se nemůže ochranné normy dovolávat kdokoliv. Škodná událost musí v konkrétním případě spadat do ochranné působnosti normy (Schutzbereich); zejména musí být naplněna osobní působnost ochranné normy neboli poškozený musí spadat do okruhu osob, jež má předmětné ustanovení chránit.

Podnikatel se například nemůže při škodě způsobené neupevněným lešením dovolávat norem zajištujících bezpečnost a ochranu zdraví při práci, neboť ty mají za cíl ochránit zaměstnance. Zajímavě se tento přístup projevuje u povinnosti péče řádného hospodáře (§ 43 odst. 1 německého Gesetz betreffend die Gesellschaften mit beschränkter Haftung neboli také GmbHG, podle něhož musí jednatelé vykonávat svoji činnost s péčí řádného hospodáře, a pokud uvedenou péči nedodržují, odpovídají společnosti podle § 43 odst. 2 GmbHG). V uvedeném případě se však porušení péče řádného hospodáře vůči jednatelům dovolávala věřitelka společnosti, které z jejich nehospodárného jednání vznikla prostá majetková újma. Svůj nárok opírala o § 823 odst. 2 BGB právě ve spojení s § 43 odst. 1 GmbHG. BGH v této souvislosti naznal, že povinnost péče řádného hospodáře působí pouze ve vnitřním vztahu jednatel – společnost. Věřitelé tudíž nespadají do osobní působnosti pravidla a nemohou se § 823 odst. 2 BGB dovolávat.154

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Náhrada škody při porušení smluvní a mimosmluvní povinnosti v občanském právu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.