PRÁVO MEZINÁRODNÍHO OBCHODU

VČETNĚ PROBLEMATIKY
MEZINÁRODNÍHO
ROZHODČÍHO ŘÍZENÍ

NADĚŽDA ROZEHNALOVÁ

JIŘÍ VALDHANS

TEREZA KYSELOVSKÁ

4. vydání

Vzor citace:

ROZEHNALOVÁ, N., VALDHANS, J., KYSELOVSKÁ, T. Právo mezinárodního obchodu. Včetně problematiky mezinárodního rozhodčího řízení. 4. vydání. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2021, 524 s.

Učebnice odpovídá právním předpisům účinným k 1. 1. 2021.

© prof. JUDr. Naděžda Rozehnalová, CSc., doc. JUDr. Jiří Valdhans, Ph.D.,
JUDr. Tereza Kyselovská, Ph.D., 2021

ISBN 978-80-7676-046-2 (váz.)

ISBN 978-80-7676-047-9 (e-pub)

ISBN 978-80-7676-048-6 (mobi)

www.wolterskluwer.cz

Autorství kapitol

NADĚŽDA ROZEHNALOVÁ

I, II, III, IV, V, VIII, IX, X, XI, XII, XIII, XIV, XV (společně s Terezou Kyselovskou), XVII, XVIII, XIX, XX, XXI, XXII, XXIII, XXIV, XXV

JIŘÍ VALDHANS

VI, VII, stanovisko k arbitrabilitě sporu u náhrad škod z hospodářské soutěže

TEREZA KYSELOVSKÁ

XV, stanovisko k arbitrabilitě sporu z práv k duševnímu vlastnictví

Seznam zkratek

Právní předpisy[1]

Lisabonská smlouva

Lisabonská smlouva pozměňující Smlouvu o Evropské unii a Smlouvu o založení Evropského společenství, vstup v platnost 1. prosince 2009

Luganská úmluva II

Úmluva o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech z roku 2007

Nařízení Brusel Ibis

Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1215/2012 ze dne 12. prosince 2012 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech

Nařízení Řím I

Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 ze dne 17. června 2008 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (Řím I)

Nařízení Řím II

Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 864/2007 ze dne 11. července 2007 o právu rozhodném pro mimosmluvní závazkové vztahy (Řím II)

Newyorská úmluva o uznání a výkonu cizích rozhodčích nálezů / Newyorská úmluva

Vyhláška ministra zahraničních věcí č. 74/1959 o Úmluvě o uznání a výkonu cizích rozhodčích nálezů

Úmluva OSN o smlouvách o mezinárodní koupi zboží / Vídeňská úmluva

Sdělení FMZV č. 160/1991 Sb., o sjednání Úmluvy OSN o smlouvách o mezinárodní koupi zboží

o. s. ř.

zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

obč. zák.

zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

z. m. p. s. 1963

zákon č. 97/1963 Sb., o mezinárodním právu soukromém a procesním

z. m. p. s.

zákon č. 91/2012 Sb., o mezinárodním právu soukromém

z. r. ř.

zákon č. 216/1994 Sb., o rozhodčím řízení a o výkonu rozhodčích nálezů

Ostatní zkratky

CETA

Comprehensive Economic and Trade Agreement / Komplexní hospodářská a obchodní dohoda; dohoda mezi Kanadou a zeměmi EU

ČLR

Čínská lidová republika

ČR

Česká republika

EHS

Evropské hospodářské společenství

EU

Evropská unie

ESUO

Evropské sdružení uhlí a oceli

FAO

Food and Agriculture Organization of the United Nations / Organizace pro výživu a zemědělství Spojených národů

FIDIC

Fédération Internationale Des Ingénieurs-Conseils / Mezinárodní federace poradenských techniků

FOSFA

Federation of Oils, Seeds and Fats Associations

GAFTA

Grain and Feed Trade Association

GATT 1947

General Agreement on Tariffs and Trade / Všeobecná dohoda o clech a obchodu, uzavřená v roce 1947

GATT 1994

General Agreement on Tariffs and Trade / Všeobecná dohoda o clech a obchodu, uzavřená v roce 1994 jako výsledek Uruguayského kola

GATS

General Agreement on Trade in Services / Všeobecná dohoda o obchodu se službami, uzavřená v roce 1994 jako výsledek Uruguayského kola

GROUP 77

volná koalice rozvojových států v rámci OSN, jejímž cílem je podpořit ekonomické zájmy těchto států a zvýšit jejich vyjednávací pozici

ICC/MOK

International Commercial Chamber / Mezinárodní obchodní komora

INCOTERMS

International Commercial Terms / Mezinárodní obchodní termíny užívané při dodání zboží

OECD

Organisation for Economic Co-operation and Development / Organizace pro hospodářskou spolupráci a rozvoj

OSN

Organizace spojených národů

RVHP

Rada vzájemné hospodářské pomoci

RS při HK ČR a AK ČR

Rozhodčí soud při Hospodářské komoře ČR a Agrární komoře ČR

SDEU

Soudní dvůr Evropské unie

TRIPS

Agreement on Trade-Related Aspects of Intellectual Property Rights / Dohoda o obchodních aspektech práv k duševnímu vlastnictví

UNCTAD

United Nations Conference onTrade and Development / Konference OSN o obchodu a rozvoji

WIPO

World Intelectuall Property Organisation / Světová organizace duševního vlastnictví

[1] Není-li dále uvedeno jinak, jsou všechny předpisy v textu citovány ve znění pozdějších předpisů.

Předmluva

Tato publikace je čtvrtým, přepracovaným a rozšířeným vydáním knihy Právo mezinárodního obchodu. Stejně jako předchozí vydání i toto je určeno primárně jako učebnice. Tomu je přizpůsobena její systematika i výklad. Řada problémů by totiž zasloužila větší pozornost, než jim může být zde dána. Nicméně zúžení některých otázek jsme si dovolili právě proto, že je nám známo, že jsou vyučovány mnohem podrobněji v jiných oborech, jako je mezinárodní právo soukromé, evropské právo, mezinárodní právo veřejné atd. Současně existují pro výklad další kvalitní pomůcky, na které v práci samozřejmě odkazujeme.

Jak se ukázalo u prvých vydání, je publikace užitečná i pro praktické právníky, kteří se snaží doplnit si informace z daného oboru. Publikace může sloužit jak pro právníka zabývajícího se ošetřením obchodní transakce, tak pro právníka, který je ve fázi sporu a jeho řešení. Tomu je také přizpůsoben výklad obsahující odkazy na řadu materiálů, které nejsou běžně k dispozici či běžné veřejnosti známy. Součástí informačních částí jsou i odkazy na webové stránky či další rozšiřující literaturu.

Publikace se sestává ze čtyř základních částí – problematiky spadající do oblasti mezinárodního ekonomického práva, problematiky dříve spadající do tzv. práva zahraničního obchodu, dnes tvořící součást evropského práva, z otázek týkajících se obsahu a regulace mezinárodních obchodních transakcí a v neposlední řadě z problematiky mezinárodního rozhodčího řízení jako způsobu řešení sporu, který je vlastní oblasti mezinárodního obchodu. Jádrem učebnice je část třetí a čtvrtá.

Brno 2021

Autoři

KAPITOLA I

Úvod

1 Základní schéma ekonomických vztahů a jejich právní regulace

Mezinárodní ekonomické vztahy, úžeji mezinárodní obchodní vztahy, jsou realizovány na třech úrovních:

A. vztahy mezi státy a mezinárodními organizacemi, resp. mezinárodními organizacemi navzájem (tj. jako subjekty mezinárodního práva veřejného);

B. vztahy mezi státem a subjekty realizujícími zahraničně-ekonomickou činnost na jeho území, resp. v případě ekonomické integrace, v níž přecházejí pravomoci na orgány integrace, vztahy mezi oprávněnými orgány integračního seskupení a subjekty realizujícími vnější ekonomické činnosti;

C. vztahy mezi obchodníky z různých států (jako subjekty soukromého práva).

Zvláštní případ představují vztahy mezi státem a zahraničním obchodníkem (resp. investorem či podnikatelem), tedy situace, kdy stát sám vystupuje jako obchodník (např. uzavření smlouvy se zahraničním dodavatelem vojenské techniky). I když převažují názory ztotožňující postavení státu v těchto případech s pozicí obchodníka, řada atributů náležejících státu může ovlivnit v konkrétním případě řešení sporů či vymáhání pohledávky.

Jádrem práva mezinárodního obchodu jsou mezinárodní obchodní transakce realizované jednotlivými obchodníky podnikajícími na území různých států. K jejich provádění, usnadnění či naopak znemožnění směřuje v podstatě veškerá regulační činnost realizovaná na úrovni A i B. Tyto transakce nejsou ovládány pouze a výlučně ekonomickými poměry, možnostmi či vůlí zainteresovaných obchodníků, ale pohybují se v konkrétním ekonomickém, politickém a právním prostředí.

Právní prostředí je vytvářeno normotvornou činností státu/států či mezinárodních organizací, a to jak na úrovni mezinárodní, tak na úrovni národní/regionální.

Ekonomické a politické vlivy a faktory stimulují vztahy pozitivně (např. důrazem na liberalizaci mezinárodního obchodu, odstraňováním překážek obchodu, snižováním cel, unifikací práva, přijímáním opatření k usnadnění výkonu rozhodnutí na území jiného státu), nebo naopak negativně (příjímáním embarg, měnových a devizových opatření, ochranářskou politikou ústící v zavádění překážek obchodu v podobě tarifních a netarifních opatření).

Vztahy mezi mezinárodními obchodníky mohou být ovlivňovány přímo a bezprostředně (stát přijme embargo na vývoz zboží do určitého státu), nebo je mohou ovlivnit úvahy o strategii do budoucna (Rada bezpečnosti OSN zaváže státy přijmout embargo na dovoz zboží do určitého státu; v rámci jednání na úrovni Konference ministrů v rámci Světové obchodní organizace je dosaženo shody na snížení cel či odstranění množstevních kvót a jejich převod do tarifů).

Obsah a cíle regulačních nástrojů, vytvářejících rámec mezinárodnímu obchodování, jsou podmíněny v prvé řadě ekonomickými úvahami, potřebami či cíli (i když politické zájmy mají rovněž velký význam, v některých případech rozhodující). Na jiném místě této publikace budeme hovořit o významu ekonomické teorie pro formování právních nástrojů obchodní politiky. Jiné cíle, principy a nástroje jsou používány tam, kde je zájem na liberalizaci mezinárodního obchodu, neboť ekonomická teorie zdůrazňuje přínos liberálního obchodu pro růst blahobytu národů, jiné jsou používány tam, kde se naopak prosazuje politika ochranářství.

Z pohledu strukturálního zasahuje oblast mezinárodního obchodování přímo či zprostředkovaně celou řadu právních disciplín. Jde napříč právními oblastmi. Schéma vztahů, které jsme si uvedli v úvodu, nám může pomoci definovat právní disciplíny regulující jednotlivé roviny. Konkrétně:

Ad A. Vztahy mezi státy a mezinárodními organizacemi jsou upraveny mezinárodním právem veřejným a zejména potom jednou z jeho zvláštních částí – mezinárodním ekonomickým právem.

Ad B. Vztahy mezi státem a podnikatelem realizujícím činnost mající vztah k zahraničí je regulována vnitrostátním veřejným právem. Základ představuje zejména ústavní právo (pravomoci orgánů státu, vztah pramenů práva, postavení cizinců, práva a povinnosti soukromého sektoru atd.). Detailní rozvedení problémů náleží disciplínám, jako je správní právo či finanční právo. Významnou složku představuje i problematika ochrany práv duševního vlastnictví. Situace může být dále komplikována ve federálních státech, kde je nutné zkoumat i místní (či kantonální) právo.

Regionální právo – právo Evropské unie. Na průsečíků roviny A a B je situace, kdy v rámci ekonomicko-politických integračních celků dochází k přenesení pravomocí na orgány integrace. Ta má následně pravomoc přijímat právní normy přímo zavazující orgány a osoby v jednotlivých zúčastněných státech. V našem případě je to po vstupu ČR do Evropské unie přenos pravomocí v oblasti regulace vnějších obchodních vztahů na orgány Společenství a následná existence komunitární (unijní) legislativy. I když řada dalších integračních seskupení existujících jako samostatný subjekt deklaruje přenos pravomocí na orgány společenství, je do jisté míry Evropská unie unikátní.

Ad C. Vztahy mezi mezinárodními obchodníky navzájem jsou upraveny soukromým právem. Jeho pramenem může být norma vnitrostátního původu (zákoníky, zákony), unijního původu (nařízení, směrnice) či mezinárodního původu (obvykle mezinárodní smlouvy). Disciplínou, která se primárně věnuje regulaci této oblasti, je mezinárodní právo soukromé a procesní. Významnou pozici zaujímají právě v mezinárodním obchodě i prostředky právní regulace vytvářené praxí mimo zákonodárnou činnost státu. Jde o mezinárodní zvyklosti, obchodní termíny, zásady smluvního práva, obchodní podmínky atd. Řada teoretiků z různých doktrinálních pozic přijímá koncepci lex mercatoria či transnacionálního práva mezinárodního obchodu.

Pro správné zhodnocení konkrétní mezinárodní obchodní transakce je nutné se pohybovat v celé šíři výše uvedených vztahů. Toto prolínání podmiňuje nutnost souborného zkoumání dotčených norem. Bez pochopení úpravy na úrovni mezinárodní nelze pochopit úpravu na úrovni vnitrostátní a naopak. Do tohoto tradičního regulačního rámce nám vstupuje nově evropské unijní právo. Zvláštní kapitolu tvoří lex mercatoria jako právo vzniklé mimo oficiální politické struktury a vzniklé především pod vlivem konkrétní praxe mezi obchodníky.

Při realizaci mezinárodně obchodní transakce jsme konfrontováni s komplexní, několikaúrovňovou strukturou vztahů. Tato skutečnost rovněž determinuje tuto publikaci.

Prvá část publikace je věnována mezinárodnímu ekonomickému právu. Centrem naší pozornosti bude mnohostranná regulace mezinárodního obchodu realizovaná na úrovni Světové obchodní organizace. Ta doposud ovlivňovala zásadním způsobem regulaci v obchodu se zbožím, službami a právy duševního vlastnictví. Nebudou opomenuty ani další oblasti, resp. i některé vztahy bilaterální.

Druhá část bude věnována právu unijnímu, konkrétně úpravě v rámci Evropské unie. Vzhledem ke skutečnosti, že i národní orgány mají ponechány pravomoci k regulaci některých oblastí, resp. mají pravomoci v určitých situacích, bude nastíněna i vnitrostátní úprava.

Třetí část práce je věnována otázkám regulace obchodních transakcí. Zhodnocena bude jak rovina práva státního, tak rovina nestátních prostředků právní regulace. Pohled na jednotlivé transakce je samozřejmě ovlivněn existencí či neexistencí mezinárodně unifikované úpravy. Jiná je situace u mezinárodní koupě-prodeje regulované Úmluvou OSN o smlouvách o mezinárodní koupi zboží (kde je možné i s využitím judikatury analyzovat jednotlivá ustanovení), jiná potom u transakcí ostatních, kde lze uvést jen kolizní problematiku a další otázky odvozovat spíše z existující kontraktační praxe. Tato část bude doprovázena rovněž řadou příkladů z aktuální rozhodovací praxe.

Čtvrtá část je věnována řešení sporů z mezinárodních obchodních transakcí. Samostatně jsou uvedeny otázky řešení sporů v rámci prvé roviny úpravy, tj. mezinárodního ekonomického práva, které disponuje vlastními způsoby řešení sporů.

2 Exkurs do ekonomických teorií mezinárodního obchodu

Neexistuje jednotná obchodní politika a neexistují jednotné názory na liberalizaci obchodu či naopak na nutnou či vhodnou míru protekcionismu.

Dilema vztahu liberalizace vs. protekcionismus ovládá regulaci mezinárodního obchodu napříč státy a napříč obdobími. Jak ekonomická teorie, tak empirická data ukazují, že rozvoj ekonomik a blahobyt přináší spíše politika liberalizace obchodu než politika ochranářství.

Obecně obdobně se státy snaží o obchodní expanzi a snižování obchodního deficitu. Avšak nástroje, které si vybírají, jsou různé. Může to být zvýšení exportu zvýšením soutěže schopnosti národní ekonomiky, užitím různých podpor pro export národního průmyslu, redukcí dovozu pomocí obchodní bariér, rozšířením exportu podporou mezinárodní kooperace atd. Každý z nástrojů přináší řadu výhod a současně i řadu nevýhod.

Pro pochopení současné obchodní politiky liberalizace, přípustné míry ochranářství vyjádřené dovolenými ochrannými prostředky či existence multilaterálního systému regulace, je vhodné začít s výkladem v 19. století. Odpověď na otázku „proč” je jednoduchá. Žádná z koncepcí, které předcházely tomuto období, nebyla založena na ekonomické argumentaci a nepřerůstala přímo do praktické politiky.

V obchodní politice převládal od 15. století až do téměř poloviny 19. století merkantilismus. Navenek se projevoval politikou protekcionismu a vládou regulovanými zásahy do provádění mezinárodního obchodu s podporou spíše exportu než importu zboží.

Merkantilismus je uváděn jako prvá tržně orientovaná soustava názorů. Mimo jiné je kladen důraz na zahraniční obchod jako oblast umožňující růst bohatství země. Pro praktickou politiku je doporučována přísná státní regulace zahraničního obchodu, pohybu peněz, výroby i spotřeby. Projevuje se to mimo jiné v omezování a zabraňování dovozu spotřebního zboží, zejména luxusního, zamezování vývozu surovin a nezpracovaných zemědělských produktů, v podpoře a zvýhodňování vývozu průmyslových výrobků a zpracovaných zemědělských surovin. Je podporován dovoz surovin pro exportní odvětví. K prosazování je využíváno celní politiky, vývozních prémií, daňového zvýhodňování domácích výrobců atd.

Za průlom v mezinárodních obchodních vztazích je považována obchodní smlouva mezi Francií a Velkou Británií z roku 1860 (tzv. smlouva Cobden-Chevalier). Otevřela cestu uzavírání smluv s dalšími evropskými státy. V nich se objevuje jasná formulace doložky nejvyšších výhod. Výsledkem bylo nejenom snížení celních tarifů, ale také sjednání dalších dohod týkajících se dopravy a jiných, s obchodem souvisejících otázek. Uvolnění se týkalo průmyslového zboží, nikoli zemědělských produktů. Tento vývoj byl však vývojem regionálně omezeným na Evropu. V jeho podtextu byly jak nově nastupující potřeby silně se rozvíjejícího průmyslu, tak ekonomické koncepce odmítající silný protekcionismus. Jde o teorii absolutních výhod (A. Smith) a její následovnici teorii komparativních výhod (D. Ricardo, R. Torrens).

Teorie komparativních výhod překonává Smithovy úvahy o absolutních výhodách. Zákon komparativních výhod připouští, že směna mezi zeměmi se může rozvíjet, i když absolutní výhody výroby všeho zboží jsou jen na straně jedné země, pokud se každá z nich specializuje na výrobu toho statku, který je pro ni relativně levnější. Tato koncepce je základem politiky liberalizace mezinárodního obchodu.

Pokud jde o další centrum mezinárodního obchodu a hlavního partnera evropských zemí v zámořském obchodu – USA, byly ovládány v tomto období silným protekcionismem. V konkrétní obchodní politice to znamenalo především vyšší celní tarify na dovážené zboží.

Období volného obchodu netrvalo v zemích Evropy jako celku dlouho. Za okamžik signalizující návrat protekcionismu je považován rok 1879, kdy Německo v duchu Bismarckovy politiky (tzv. Realpolitik) činí zásadní zásahy do své celní politiky a dochází ke zvýšení celních tarifů u řady dovážených položek. Sílí také názory poukazující na to, že svobodný mezinárodní obchod, který vyhovoval pouze Anglii vzhledem ke stupni rozvinutosti průmyslu, má nepříznivý vliv na ekonomiky nerozvinuté.

Skutečný zásah liberalismu přináší vývoj ve Francii. V roce 1892 dochází k uplynutí doby, na kterou byla sjednána většina mezinárodních obchodních smluv. Francie přijímá nové zvýšené celní tarify. Tento směr sledují další evropské státy. Evropa se znovu uzavírá vysokými cly zejména proti zámořskému zboží z USA.

Politika protekcionismu již nevítězí natrvalo a není ani převládající praktickou obchodní politikou pro všechny státy. Například Nizozemí dále sledovalo principy liberálního obchodu. Německo, byť zastánce politiky protekcionismu, na přelomu 19. a 20. století uzavírá smlouvy s dalšími státy, v jejichž důsledku dochází k určitému poklesu cel zejména u zemědělských výrobků. Z kontinentálního vývoje se vymykala rovněž Velká Británie. Její odlišná ekonomická pozice, síla vývozu průmyslových výrobků, včetně silných vztahů s mimoevropskými obchodními partnery (specifickými zejména pokud jde o země Commonwealthu) vyžadovala i jiná řešení v oblasti vnějších obchodních vztahů.

Prvá světová válka silně narušila mezinárodně obchodní vztahy. Ekonomicky a politicky rozhodující státy se odvrátily od politiky liberálního obchodu k protekcionismu. Po jejím ukončení nedošlo k plnému docenění vztahu vlivu politiky a ekonomie, ekonomiky a války či míru. Konec dvacátých let přinesl s krizí řady národních ekonomik i další zásahy do světového obchodu. V důsledku snahy ochránit vlastní ekonomiku přijímá řada států ochrannou legislativu zavádějící ochranná cla na dovozy průmyslového i zemědělského zboží. Světovou lavinu ochranářských zákonů, která na určitou dobu minimalizovala světový obchod, odstartovalo přijetí Fordney–McCumber a Smoot-Hawley Tariffs Act v roce 1930, jímž USA zvýšily cla na dovoz až na téměř 55 % celní hodnoty zboží. Ekonomický pokles v letech mezi 1929 až 1932 se převtělil i do rapidního poklesu mezinárodní výměny u všech rozhodujících států.

Obrat nastává v roce 1934, kdy prezident Roosevelt získává na základě Reciprocal Trade Agreements Act možnost přiznanou Kongresem administrativě sjednávat reciproční obchodní dohody. Mimořádnost této akce je dána nejenom pro vztah prezidenta a parlamentu, ale také pro světový obchod. Možnosti sjednávat reciproční dohody, obsahující rovněž doložku nejvyšších výhod, bylo v následujících letech široce využito.

Nástup druhé světové války nicméně znemožnil další rozvoj systému bilaterálních smluv a omezil i celosvětový mezinárodní obchod. Je ovšem skutečností, že tento proces neprobíhal hladce. Zejména Keynesovy myšlenky, které zdůrazňovaly národní soběstačnost chránící USA od vlivů vnějších ekonomických změn, vedly mimo soběstačnost také k politice izolace.

Kořeny jevů ústících v současnosti do politiky liberalizace a nahrazení systému bilaterálních dohod systémem multilaterálním sahá svými kořeny do období konce druhé světové války. Na formování myšlenek o budoucím uspořádání měla vliv řada faktorů ekonomických a politických. Je to např. poučení z vývoje mezi dvěma světovými válkami, kdy restriktivní, ochranářská politika během období velké deprese vyústila v přijímání vysokých ochranných cel na dovoz. Postupně slábnoucí výměna zboží prohlubovala depresi a v konečném efektu nepomohla vyřešit ani národní problémy. Svou roli sehrály i politické zájmy, které se znovu vyhranily s koncem druhé světové války.

Institucionální přetvoření systému regulace mezinárodního obchodu je ztotožňováno s konferencí v Bretton-Woods v roce 1944 a následným vznikem mezinárodních organizací majících vliv na regulaci mezinárodní výměny. Pokud jde o institucionální uspořádání, budeme se mu věnovat v rámci problematiky mezinárodního ekonomického práva. Zde se jen krátce zmíníme o dvou trendech, které ovládají mezinárodní obchod – protekcionismu a liberalizaci.

Současná regulace světového obchodního systému je založena na principech vycházejících z doktríny komparativních výhod a z ní vyplývající liberalizace světového obchodu jako základní podmínky realizace výměny statků. Nicméně zdaleka toto není převedeno do praktické obchodní politiky jako jediný a absolutní princip. Zásahy ústící do ochrany odvětví či ekonomiky jsou součástí stávající regulace a jsou realitou mezinárodního obchodu. Tato opatření mohou zejména z pohledu krátkodobého přinést pro danou zemi určité výhody, případně vyřešit určitý palčivý problém v sociální oblasti. Jak uvidíme dále, důvody pro jejich přijímání jsou nejrůznějšího druhu – od racionálně laděných a majících ekonomický základ až po politické, sledující jiné cíle.

V oblasti praktické politiky lze rozlišit mezi legitimními, oprávněnými zásahy do volného obchodování a nedovolenými ochranářskými opatřeními. Hranice mezi nimi však může být velmi křehká.

Ve snaze vysvětlit tyto jevy přichází ekonomická doktrína s koncepcí strategické obchodní politiky (strategic trade policy), která sice přijímá a zdůvodňuje protekcionistické zásahy, avšak stojí svým základem na pozicích liberálního obchodu.

Ekonomové uvádějí řadu argumentů zdůvodňujících protekcionistické zásahy. Například:

Nezletilá odvětví (infant industry arguments). Tradičním argumentem pro ochranářské zásahy je tržní nedostatečnost. Liberalizace obchodu může přinášet výsledky jen v plném tržním prostředí. Nikoli tam, kde toto neexistuje. Příčin stavu může být celá řada. Například zaostalost země a zájem na vybudování určitého národního odvětví, exkluzivita výrobku směrem k technologické náročnosti výroby a omezená možnost zemí produkovat takové výrobky (vojenské výrobky, letadla, oblast zdravotnictví) atd.

Bezpečnostní důvody. Prvotní roli zde hrají mimoekonomické důvody. Vyústit mohou jak v omezení dovozu, tak v omezení vývozu výrobků do určité země či oblasti. Nicméně tyto důvody mohou být pouhou zástěrkou pro důvody ekonomické. Z dalších důvodů se zde objevují poukazy na to, že v případě válečného stavu může dojít k zastavení dovozu a potom bude obtížné „restartovat“ domácí průmysl.

Ochrana proti nekalým praktikám zahraničních výrobců. Spíše než jednání či vedení sporu je schopna zabránit některým nekalosoutěžním opatřením typu podpory, dumping atd. uvalení ochranného opatření, jako jsou speciální antidumpingová či jiná cla atd.

Ochrana mezd a zaměstnanosti v domácím průmyslu či jeho odvětví nebo zemědělství. Sociální důvody hrají závažnou roli při rozhodování státu. Omezenost volebního mandátu a sledování krátkodobých zájmů či zájmů určitých skupin mohou spolupůsobit při rozhodování vlády na ochraně odvětví.

Vedle těchto argumentů lze uvést např. národní tradice a příklon k ekonomickým koncepcím zastávajícím spíše protekcionistické trendy.

Ochranná opatření mohou mít různou podobu. Tak jak se vyvíjí tlak na odstraňování jednoho typu bariér, státy vedeny svými zájmy vytvářejí bariéry jiné, mnohem sofistikovanější. Zejména v případě moderních bariér typu technických požadavků na výrobek závisí na konkrétní situaci, kdy naprosto oprávněné požadavky na kvalitu přecházejí do roviny překážek obchodování. Totéž může platit u hygienických požadavků, kdy hranice mezi ochranou zdraví spotřebitele a zneužitím určité situace může být velmi křehká.

Existuje řada výčtů či kritérií pro dělení překážek obchodování. Domníváme se, že jako přehledný a vyčerpávající je níže uvedený souhrn:

Překážky lze dělit do čtyř skupin:

1. Opatření přijatá státem přímo pro regulaci vstupu a výstupu zboží do/a ze země. Sem lze řadit např. celní tarify, celní legislativu, kvóty, dovozní licence, vývozní licence, certifikace, testování.

2. Vnitrostátní regulace a politika dopadá na zahraniční i tuzemské zboží v zásadě stejně. Jde např. o technické požadavky na výrobky, sanitární a fytosanitární opatření, požadavky týkající se distribuce, prodeje či služeb, veřejná podpora, státní monopoly, vládní politika týkající se veřejných zakázek.

3. Obchodní praktiky, zvyklosti, kulturní rozdíly, spotřebitelské preference. Sem by bylo možné zařadit i problematiku rozdílné právní úpravy soukromoprávních transakcí, resp. i rozdílnou regulaci veřejnoprávní.

4. Překážky vycházející z ekonomické a strukturální charakteristiky dovozní země, jako je investiční politika země, úvěrový kredit země, průmyslová politika, makroekonomická politika, omezení dovozu, omezení spotřeby. Řadit lze do této skupiny i měnový dumping.

Literatura

Bairoch, P. Economics and World History: Myths and Paradoxes. Chicago: The University of Chicago Press, 1993; Cottier, T., Oesch, M. International Trade Regulation. Berne, 2005; Fuchs, K., Lisý, J. Dějiny ekonomických teorií pro právníky. Brno, 2002; Jackson, J. H., Davey, W. J., Sykes, A. O. Legal Problems of International Economic Relations. St. Paul, 1995; Jackson, J. H. Global Economics and International Economic Law. Journal of International and European Law. 1998; Samuelson, A. P., Nordhaus, D. W. Ekonomie. Praha, 1995; Snyder, F. (ed.) Regional and Global Regulation of International Trade. Oxford, 2002; Trebilcock, M. J., Howse, R., Eliason, A. The Regulation of International Trade. 4. vydání. London and New York: Routledge, 2013.

KAPITOLA II

Úvod do mezinárodního ekonomického práva

1 Mezinárodní ekonomické právo jako součást mezinárodního práva veřejného

Bez nároku na hloubku analýzy a zohlednění dalších souvislostí se pokusíme vymezit některé instituty, kterým je potřebné rozumět pro další výklad. Pro podrobný a systematický výklad odkazujeme na specializovanou českou a zahraniční literaturu věnovanou přímo mezinárodnímu ekonomickému právu.

Mezinárodní ekonomické právo. Zapojení států do procesu mezinárodní dělby práce se sebou přináší i zapojení se do ekonomicko-politických struktur a vztahů ovlivňujících právní regulaci v námi sledované oblasti.

Realizace probíhá na úrovni mezinárodního práva veřejného – systému práva upravujícího vztahy mezi státy a mezinárodními organizacemi jako subjekty tohoto systému.

Systematická regulace ekonomických vztahů mezi státy s důrazem na multilaterální základ je poměrně mladou a novou disciplínou. I když v učebnicích právních dějin nalezneme od rané existence prvých státních útvarů zmínky o dohodách panovníků týkajících se námořní plavby, využívání a ochrany obchodních cest atd. Případně v 19. století se objevují bilaterální dohody poskytující stranám navzájem různé úlevy či výhody, regulaci ekonomických vztahů mezi státy a jejich cílené ovlivňování přináší v ucelené podobě a v univerzálním měřítku teprve druhá polovina 20. století.

Odvětví mezinárodního práva veřejného, které se zabývá ekonomickými vztahy mezi subjekty mezinárodního práva veřejného a regulací jejich činnosti, která má následně vliv na jednání subjektů provádějících vlastní obchodní transakce, je nazýváno mezinárodním právem ekonomickým.

Pohledy na vnitřní strukturu tohoto odvětví mezinárodního práva veřejného jsou různé. Využijeme dělení uvedené v učebnici Baláš–Šturma. Autoři uvádějí dělení na a) mezinárodní obchodní systém, b) mezinárodní finanční a měnové právo, c) mezinárodní právo rozvoje, c) právo mezinárodních investic.

2 Prameny mezinárodního ekonomického práva

2.1 Obecně

Přehled. O pramenech práva lze hovořit z různých pohledů. Soustředíme-li se pouze na prameny práva z pohledu formálního, jsou v obecné rovině za základní prameny mezinárodního práva veřejného považovány mezinárodní obyčej a mezinárodní smlouva.

Za pomocný pramen jsou označovány obecné zásady právní. Některé učebnice hovoří rovněž o mezinárodní zdvořilosti, která hraje svou roli v případech reciprocity.

V oblasti mezinárodního ekonomického práva, jako poměrně mladé disciplíny, považujeme za rozhodující stylotvorný pramen mezinárodní smlouvu.

Vliv obyčeje nelze zcela opomenout. Zdroje se shodují v tom, že svůj význam si zachoval v některých obecných aspektech, jako je odpovědnost státu, v otázkách týkajících se imunit státu, u tzv. minimálního standardu zacházení s příslušníky jiných států (např. u otázky vyvlastnění), u některých otázek týkajících se mořského či námořního práva. Je ovšem také skutečností, že některá původně obyčejová pravidla jsou dnes převzata do mezinárodních smluv. Zmínit je možné především režim nejvyšších výhod.

Vedle těchto základních pramenů jsou považovány za pramen mezinárodního práva veřejného i obecné zásady právní. Zde – na rozdíl od významu, který jim dává vnitrostátní právo nebo od zvláštní pozice, kterou získávají v rámci lex mercatoria – se hovoří o obecných zásadách právních uznávaných civilizovanými národy [článek 38 odst. 1 písm. c) Statutu Mezinárodního soudního dvora].

Jejich konkrétní vymezení je složité. Při bližším zkoumání zásad zjistíme, že jsou sem řazeny zásady vycházející z římského práva (zásada pacta sunt servanda), nebo jsou zásady formulovány na základě komparativních studií velkých právních systémů (zásada dobré víry či estoppel) nebo jsou formulovány rozhodnutími mezinárodních rozhodčích senátů řešících spory mezi subjekty tohoto právního systému.

Soft law a jeho vliv na oblast mezinárodního obchodu. Vedle základních pramenů nelze opomenout i tzv. soft law. V této oblasti je vytvářeno zejména na úrovni mezinárodních organizací. V kontextu mezinárodního ekonomického práva se jedná zejména o tzv. etické kodexy týkající se některých aspektů obchodování. Někdy mají vliv na budoucí formování textu mezinárodní smlouvy, představují určitou ideální představu o chování. Tím také dávají jistý návod jednotlivcům na správné chování v určitých situacích či určitý hodnotový vzor. Týkají se např. korupce, veřejných zakázek atd. Některé z nich vznikly v rámci iniciativ organizace UNCTAD.

2.2 Mezinárodní smlouva

Mezinárodní smlouva je základním pramenem v oblasti mezinárodního ekonomického práva. Mezinárodní smlouvy dělíme dle různých kritérií. Významným kritériem pro námi sledovanou oblast je dělení dle:

– počtu stran na smlouvy dvoustranné a smlouvy mnohostranné;

– možností omezení přístupu k nim na smlouvy otevřené, polootevřené či uzavřené;

– účinků vůči stranám či třetím osobám na smlouvy inter partes či erga omnes;

– předmětu úpravy na smlouvy zabývající se obchodní spoluprací, ochranou práv duševního vlastnictví, regulací obchodu se zbožím, službami, duševním vlastnictvím, dopravou a přepravou, daňovými problémy, celní problematikou, vytvářením mezinárodních organizací, unifikací soukromoprávních vztahů atd.

Přímé účinky. Mezinárodní smlouvy zavazují státy či mezinárodní organizace jako subjekty mezinárodního práva veřejného. V případě některých mezinárodních smluv jsou dovozovány přímé účinky, tzn. že některá ustanovení smluv dopadají přímo (zakládají práva a povinnosti) na subjekty vnitrostátního práva. Dovozovány jsou např. přímé účinky článku VIII odst. 2 písm. b) Dohody o založení Mezinárodního měnového fondu. Diskuse se objevily rovněž okolo přímých účinků práva Světové obchodní orgnizace. Jde o problém přesahující rámec této učebnice. O přímém účinku rozhoduje vždy dotčené národní právo, nikoli norma mezinárodního práva veřejného. Podobné lze vztáhnout na unijní právo, kde se touto otázkou zabýval v minulosti SDEU ve vazbě na GATT 1947 [21-24/72, International Fruit Company NV and Others proti Produktschap voor Groenten en Fruit; C-69/89 Nakajima; C-70/87 Fediol; C-300/98 Parfémy Christian Dior; C-392/98 Assco Gerüste GmbH a Rob van Dijk; C-377/02 Léon Van Parys NV proti Belgisch Interventie- en Restitutiebureau (BIRB)].

V zásadě stejné stanovisko se objevuje v případě rozhodování SDEU i tam, kde se jedná o mezinárodní organizaci, konktrétně Světovou obchodní organizaci (C-120/06 Fabbrica italiana accumulatori motocarri Montecchio SpA (FIAMM) a Fabbrica italiana accumulatori motocarri Montecchio Technologies LLC, C-121/06 Giorgio Fedon & Figli SpA a Fedon America, Inc. proti Radě Evropské unie a Komise Evropských společenství.

Mezinárodní smlouva a režimy. V oblasti ekonomické spolupráce, pokud jde o problematiku pohybu zboží, dopravní otázky či postavení osob, jsou smlouvy pravidelně konstruovány s využitím režimů definujících postavení osob, zboží, služeb, kapitálu atd. na území zavazujících se států. Ve smlouvách mnohostranných i dvoustranných je využíván režim nejvyšších výhod, národní režim, reciproční režim (zejména pokud jde o postavení osob) či preferenční režim.

Režim nejvyšších výhod (most favoured nation, přip. non-discrimination, la clause de la nation la plus favorisée, Meistbegünstigungsklausel, režim najbolšego blagoprijatstvovanija). Tímto režimem se rozumí situace, kdy se stát zavazuje přiznat subjektům (službám, zboží, kapitálu) náležejícím ke druhému státu totéž zacházení, které přiznal či v budoucnu přizná subjektům náležejícím ke kterémukoli státu třetímu. Tento režim, obsažený ve smluvní doložce, zajišťuje rovné nakládání s cizím zbožím, osobami či kapitálem bez rozdílu. Zrovnoprávňuje cizince mezi sebou navzájem. Nic nevypovídá o rozdílech či shodách v zacházení mezi cizinci a tuzemci.

Jde o princip, jehož kořeny lze sledovat až do 12. století (i když samotný název se objevuje teprve ve 17. století). Je spojován i s růstem obchodu v 15. a 16. století. Určité „uvědomělé“ využívání tohoto režimu je vázáno na období útlumu politiky merkantilismu.

Mezinárodní smluvní praxe zná více způsobů formulací:

– Analytickou a syntetickou podobu. Při užití analytické podoby jsou vypočteny podrobně případy, na které doložka nejvyšších výhod dopadá. Při využití syntetické podoby jsou případy označeny souhrnně. Samozřejmě lze využít i kombinací obou.

– Neomezenou, vztahující se na všechny druhy zboží, nebo omezenou, dopadající na určité druhy zboží, určitou obchodní činnost či určité země. Omezená také může být dle původu, tj. dopadá jen na výrobky vyrobené v dané zemi, nikoli na všechny výrobky dovezené z dané země.

– Podmíněnou a nepodmíněnou. Bezpodmínečný typ, který dnes dominuje mezinárodní obchodní regulaci, znamená, že se výhody poskytnuté jednou smluvní stranou třetímu státu vztahují automaticky a bezpodmínečně na druhou smluvní stranu. Do jisté míry se zde promítá i historicko-politický náhled. Tzv. evropský typ doložky je bezpodmínečný, kdy jsou výhody poskytovány automaticky. Americký typ doložky znamená, že stát dostane výhody bez podmínek jen tehdy, jestliže je třetí stát rovněž dostal bez splnění podmínek. USA začaly využívat tuto formu od konce 18. století (1778 – smlouva Francie a USA) a uplatňovaly ji do 30. let minulého století. Evropa využívala tuto forma v prvé polovině 19. století, potom „vlna“ liberalismu změnila formu na doložky na nepodmíněnou.

– Pozitivně nebo negativně formulovanou. V prvém případě je např. konstatováno, že „stát poskytne veškeré výhody, které poskytl či v budoucnu poskytne jiným státům“. Ve druhém případě je uvedeno, že „stát nebude s osobami a zbožím pocházejícím z druhého státu zacházet hůře než se zbožím a osobami ze státu třetího“.

Doložka nejvyšších výhod sama o sobě nezajišťuje smluvním stranám určitý rozsah výměny zboží či zacházení. O tom, jaké zboží či zacházení a v jakém rozsahu bude mezi stranami vyměněno (realizováno), rozhodují jiná ustanovení smlouvy nebo příloh či další vývoj vztahů. Funkcí doložky není zajistit např. konkrétní výměnu zboží, ale vytvořit nejvhodnější podmínky pro tuto výměnu. Proto byla doložka přiléhavě označena za výraz „abstraktní reciprocity, která vyjadřuje metodu zacházení, aniž by se zajišťovala výsledek“.

Doložka nejvyšších výhod „pracuje“ automaticky nejenom směrem k vytvoření určité pozitivní situace, ale i opačně. Dojde-li k situaci, kdy stát odejme jinému státu určité výhody, dochází k jejich zániku i vůči státům dalším, vázaným režimem nejvyšších výhod (Mezinárodní soud v Haagu, Velká Británie proti Íránu ohledně naftové společnosti; USA proti Francii o konzulární jurisdikci v Maroku, ICJ Report 1952).

Se zakotvením režimu nejvyšších výhod se setkáváme v mezinárodních smlouvách již ve středověku. Rozšíření se však dočkal s pádem merkantilismu a dočasnou liberalizací mezinárodního obchodu v 19. století. V tomto období se jednalo o režim založený na bilaterálních smlouvách. Na principu nejvyšších výhod zakotveném v režimu multilaterálních smluv vytváří (se značnými výjimkami) smluvní úpravu teprve systém GATT 1947.

Národní režim, resp. tuzemský či paritní režim (traitement national, nationale treatment, Paritätsklausel, nacionalnyj režim), označuje takovou úpravu právního postavení státních příslušníků (resp. zboží atd.) jiného státu, kdy je s těmito nakládáno stejně jako s vlastními občany (označuje se i jako asimilační režim, tzn. že cizinci se asimilují k vlastním občanům). Národní režim by neměl klesnout pod režim minimální. Pokud toto nastane, s cizincem by mělo být zacházeno v rámci minimálního standardu spravedlnosti. Ten může v konkrétním případě znamenat zvýhodnění cizince oproti vlastním občanům.

Jde např. o případy, kdy bylo žádáno, aby cizinci obdrželi náhradu za znárodněný majetek, i když stát vlastním občanům náhradu nepřiznal.

Národní režim zrovnoprávňuje cizince s tuzemci. Již zmíněná Světová obchodní organizace pracuje na interakci režimu nejvyšších výhod a režimu národního.

Reciproční režim, resp. režim vzájemnosti. V rámci recipročního režimu jsou přiznány příslušníkům, resp. zboží ze dvou států navzájem, stejné výhody, resp. výhody považované oběma stranami za stejné. Může jít o reciprocitu formální nebo materiální (faktickou). Reciproční režim se využívá v široké míře v mezinárodním právu procesním.

Preferenční režim. Tento režim zpravidla znamená, že příslušníkům druhého státu jsou přiznávány výhody, které nejsou přiznány příslušníkům jiných států.

Tento režim se uplatňuje u států, které jsou si blízké politicky a ekonomicky (integrační tendence států, vytváření zón volného obchodu, vytváření celních zón), nebo tam, kde existuje politický a ekonomický zájem na spolupráci a základní reżimy nelze v daném případě plně využít (obchod s rozvojovými státy).

V případě, že si státy nedohodnou některý z režimů, mělo by být zacházeno s příslušníky jiných států (a totéž platí ovšem i pro vztahy mezi státy samými) v rámci minimálního standardu, tj. equitable zacházení znamenající, že stát aplikuje právo na všechny osoby slušným, rozumným, spravedlivým a adekvátním způsobem.

Mnohostranné mezinárodní smlouvy. Mnohostranné mezinárodní smlouvy spadají do nejrůznějších oblastí a jejich základní cíl se značně liší. Může jít o smlouvy:

A. regulující určité obchodní aspekty, např. pokoušející se o odstranění překážek obchodu a o liberalizaci obchodování. Typickým příkladem je Všeobecná dohoda o clech a obchodu (GATT) z roku 1947. Do této skupiny lze zařadit rovněž tzv. komoditní dohody (commodity agreements nebo agreements on basic products), které státy uzavírají za účelem regulace trhu se zemědělskými plodinami a tzv. základními surovinami typu cukr, čaj, zinek apod. Smyslem regulací obchodu s těmito produkty, na nichž jsou velmi často exportně zainteresovány rozvojové země, je udržet určitou cenovou hladinu a zabezpečit exportní stabilitu. S postupnou liberalizací mezinárodního obchodu dochází ke změně náplně činnosti těchto organizací z garanta rovnováhy na trhu na garanta transparentnosti trhu. Vedle toho slouží vybudované organizační struktury jako centra informací pro vývoj produkce a trhu. Mezi smlouvami navzájem neexistuje žádné propojení. Některé z nich vytvářejí mezinárodní organizace (Mezinárodní organizace pro přírodní kaučuk, Mezinárodní organizace pro kávu), kde jsou zúčastněny jak státy exportní, tak importní. Určitý kompaktní program týkající se problematiky komoditních dohod byl přijat v roce 1976 na konferenci UNCTAD v Nairobi. Zde došlo k dohodě na dvou základních principech regulace v této oblasti:

– mezinárodní regulace by měla vést ke stabilitě trhu a cen, a

– ceny pro suroviny či zemědělské produkty by měly mít vazbu na ceny konečných výrobků z nich.

Odborná literatura rozlišuje dvě skupiny těchto dohod, které se dotýkají otázek regulace (existující v rámci UNCTAD nebo i mimo tento rámec):

– dohody, které stanoví jen určitá neformální pravidla. Do této skupiny jsou řazeny případy, kdy existují buďto mezivládní konzultační výbory exportujících a importujících zemí (např. dohody mající za předmět zinek, měď), anebo konzultační útvary (v rámci FAO pro citrusové ovoce, čaj, banány atd.) či gentlemanské dohody týkající se cen a kvót (cukr, čaj, rýže).

– dohody, které přinášejí regulaci dané oblasti. Jde o úmluvy smíšené povahy (mezi exportujícími a importujícími zeměmi) nebo úmluvy zasahující jen země exportující nebo jen země importující. Jde např. o oblast obilí, kakaa, ropy, cínu, kaučuku. Některé z těchto dohod se zabývají jen odstraněním překážek obchodování, jiné přímo intervenují na trhu, zabývají se problematikou cen, soutěže, kvót, zřízením vyrovnávacích skladů (tzv. buffer stocks).

Poznámka. V minulosti byla ČR pouze členem Mezinárodní dohody/organizace o cukru a Mezinárodní dohody/organizace o kakau. Po vstupu ČR do EU se situace mění. Jako příklad lze uvést uzavření Mezinárodní dohody o kávě (ICO) z roku 2007.

Přibližme si obsah dohody transformované do organizace. Příkladem je Mezinárodní dohoda o kakau. Smyslem jejího uzavření byla stabilizace trhu s kakaem a ochrana proti výrazným změnám jeho cen. Prvá z dohod byla uzavřena v roce 1972, platnou se stala v roce 1973 a její platnost vypršela v roce 1976. V roce 1973 v rámci dohody vznikla Mezinárodní organizace kakaa (International Cocoa Organisation). Další dohody byly uzavírány v následujících letech. Součástí organizace je Cocoa Council. Smluvními stranami úmluvy a zakládajícími stranami organizace jsou země exportující a země importující kakao. Původně byly dohody postaveny na vývozních kvótách a nárazníkových skladech pro kontrolu zásob na trhu. Od roku 1980 je přijata k přizpůsobení světových cen kakaa metoda skladů.

Pokud jde o vztah ke GATT či Světové obchodní organizaci, nejsou tyto dohody součástí jejich regulačního systému. Existují paralelně k jimi vytvořenému systému. I když se omezují na země importující a exportující danou komoditu, jsou tyto smlouvy otevřené pro kteroukoli zemi prokazující zájem na obchodě s regulovaným produktem.

B. Dalším typem dohod mohou být smlouvy, kterými státy zakládají mezinárodní organizace (viz další kapitola), které mají působit v oblasti mezinárodního obchodu a regulovat určité otázky či spolupůsobit při liberalizaci. Jde např. o smlouvy zakládající Světovou obchodní organizaci, Mezinárodní měnový fond, Světovou obchodní banku atd.

Státy mohou založit mezinárodní smlouvou celek bez mezinárodněprávní subjektivity. Z pohledu stupně integrace lze rozlišit oblast volného obchodu a celní unii. Samy o sobě tyto celky nejsou mezinárodní organizací, resp. subjektem mezinárodního práva. Ve vyšších integračních stupních (rovněž tvořených mezinárodní smlouvou) dochází ke vzniku společného trhu či jednotného vnitřního trhu, resp. měnové a hospodářské unii. Zde nastává jiná situace, kdy je mezinárodní smlouvou mezi státy založen další, od států rozdílný subjekt. Na něj jsou převedeny některé pravomoci jednotlivých států.

Jako příklad smluv nezakládajících organizaci, tedy nový subjekt, a utvářejících oblast volného obchodu či celní unii může sloužit:

− North American Free Trade Agreement (NAFTA). V roce 1992 Kanada, USA a Mexiko podepsaly North American Trade Agreement. Tato smlouva se stala účinnou od 1. ledna 1994. Jejím cílem bylo postupné odstranění celních tarifů. Pozornost byla věnována i problematice dumpingu, duševnímu vlastnictví atd. Později byla zahrnuta otázka ochrany životního prostředí i pracovních migrací. Tato dohoda disponovala rovněž mechanismem řešení sporů z nedodržení závazků z této dohody. Tato dohoda je nahrazena United States-Mexico-Canada Agreement (USMCA), a to s účinky od 1. 7. 2020.

− V roce 1960 se stala řada latinskoamerických zemí členem organizace LAFTA – Latin American Free Trade Association – snažící se (s malým úspěchem) o redukci cel a rozvoj celého regionu skrze spolupráci na programech v průmyslové oblasti. V roce 1980 byla přeměněna v Latin American Integration Association. Členy jsou Argentina, Brazílie, Chile, Mexiko, Paraguay, Peru, Uruguay, Bolívie, Kolumbie, Venezuela, Ekvádor, Kuba a naposledy se připojila Panama. V jednání je přístup Kolumbie.

− Středoevropská dohoda o volném obchodu (CEFTA) byla uzavřena mezi Českou republikou, Maďarskem, Polskem, Slovenskem, Rumunskem a Slovinskem. Následně přistoupilo i Bulharsko, později Albánie, Chorvatsko, Moldávie, Černá hora, Bosna a Herzegovina, Srbsko a Makedonie. Po vstupu původních středoevropských státu do ES/EU (následovaných Rumunskem a Bulharskem) jsou dnes smluvními stranami zbývající státy spíše z oblasti balkánské. Cílem dohody je odstranění překážek vzájemného obchodu pro průmyslové i zemědělské výrobky pocházející ze smluvních států.

− Další evropskou zónou volného obchodu je ESVO – Evropské sdružení volného obchodu mezi Islandem, Norskem, Švýcarskem a Lichtenštejnskem. Spolu s členy Evropské unie (avšak bez Švýcarska) tvoří další zónu volného obchodu – Evropský hospodářský prostor.

− Samotná EU uzavřela řadu dalších dohod o zónách volného obchodu či celních uniích. Například s Tureckem, zeměmi Středomoří atd.

O smlouvách zakládajících nový subjekt mezinárodního práva budeme hovořit v části o mezinárodních organizacích.

C. Další typ smluv spadá svým obsahem a dopadem do oblasti mezinárodního práva soukromého. Jde o smlouvy, které obsahují unifikaci právních institutů či dílčích otázek, nakládání s právem, přístupu k soudům či problematiku uznání a výkonu cizích rozhodnutí soudu či rozhodčích nálezů. Z širšího pohledu sem spadají i smlouvy, jejichž smyslem je odstranění teritoriálního omezení ochrany určitých práv (úmluvy týkající se ochrany autorských, průmyslových a jiných duševních práv).

Dvoustranné mezinárodní smlouvy. Dvoustranné smlouvy, jak napovídá jejich název, jsou smlouvy, které mezi sebou uzavírají jen dvě smluvní strany. Obvykle jde o smlouvy v oblastech:

− obchodu (smlouvy o obchodu, navigaci a přátelství, později se objevující pod názvem smlouvy o podpoře investování a ochraně investic nebo smlouvy o hospodářské a vědecko-technické spolupráci);

− smlouvy v oblasti daňové (smlouvy o zamezení dvojího zdanění), snažící se o odstranění problému zdanění jedné činnosti či hodnoty ve dvou státech;

− smlouvy v oblasti celní;

− smlouvy v oblasti právní pomoci;

− smlouvy v oblastech dalších, jako je doprava, vzájemné uznávání certifikací, platební styk, společná výstavba děl apod.

Smlouvy inter partes a erga omnes. Dalším aktuálním dělením je dělení na smlouvy inter partes a erga omnes. Smlouvy inter partes jsou, jak naznačuje jejich název, omezeny svou působností na vztahy mezi smluvními stranami. Naopak smlouvy erga omnes zavazují stát k určitému jednání obecně, bez ohledu na reciprocitu či jiné vazby. Existují i smlouvy, které mají smíšenou povahu.

Smlouvy otevřené, polootevřené a uzavřené. Jak napovídá sám název smluv, v případě smluv otevřených může stát ke smlouvě přistoupit na základě jednostranného aktu (Světová poštovní unie). V případě smluv uzavřených naopak nelze takto přistoupit (v minulosti např. Římská úmluva). Polootevřené vyžadují splnění určitých podmínek. Obvykle jde o souhlas s přístupem od dosavadních členů (Luganská úmluva II).

3 Subjekty mezinárodního ekonomického práva

Úvod. Mezinárodní právo veřejné, resp. mezinárodní ekonomické právo, nedefinuje institut subjektů. Z jednotlivých mezinárodních smluv či jiných relevantních norem literatura dovozuje, že subjekty jsou státy, mezinárodní organizace, zvláštní politické jednotky (Svatá stolice) a jednotlivci (v námi sledované oblasti jsou uváděny případy ochrany investic).

Pro oblast mezinárodních ekonomických vztahů, odhlédneme-li od otázek ochrany investic, jsou rozhodujícími subjekty a současně základními aktéry mezinárodní regulace obchodních vztahů státy a mezinárodní organizace. Regulace v oblasti mezinárodního obchodu je formována státem, nebo stát je jejím přímým či nepřímým (v případě mezinárodních organizací) spolutvůrcem. V tomto je role států nezastupitelná, i když je jejich vliv v případě přijímání norem v rámci mezinárodních organizací (ať již univerzálních, jako je Světová obchodní organizace, či regionálních, jako je např. EU) „filtrován“.

3.1 Stát

Stát může působit v oblasti mezinárodního obchodu ve více rolích:

a) jednak při regulaci mezinárodního obchodu jako normotvůrce na úrovni práva vnitrostátního (viz kapitola věnovaná regulaci zahraničního obchodu). Anebo jako spolutvůrce norem na úrovni práva mezinárodního.

b) nebo jako obchodník. Tuto pozici může vykonávat přímo orgán státu (např. ministerstvo jako orgán státu podepíše smlouvu na dodávku vojenských letadel, zadá zahraniční společnosti vybudování určitého díla), anebo organizace, které plně nebo většinově stát vlastní, a které mají dokonce i svou vlastní právní subjektivitu (např. prodej pro stát rozhodujících surovin je v některých rozvojových státech realizován pouze přes státní organizace, anebo v minulosti v socialistických státech podniky zahraničního obchodu realizující monopol státu). Tam, kde se stát „stává“ obchodníkem, se objevují otázky týkající se imunity státu.

Státy rozvojové a státy rozvinuté. V teorii existuje řada dělení států. Pro současnou strukturu mezinárodních obchodních vztahů je zajímavé dělení na státy rozvojové a státy rozvinuté. Naopak dělení na státy socialistické a kapitalistické, resp. s centrálně řízenou ekonomikou či tržní ekonomikou, které mělo zásadní význam do roku 1990 a v námi sledované oblasti zásadně vypovídalo o organizaci a provádění zahraničního obchodu, pro nás ztrácí význam. Samozřejmě, řada významných obchodních partnerů setrvává na monopolu zahraničního obchodu, resp. vykazuje významné prvky monopolu (ČLR, Kuba). Zvláštnosti postavení států s monopolem zahraničního obchodu se budeme věnovat v rámci práva Světové obchodní organizace a práva EU.

Dělení států na rozvojové a rozvinuté nemá vliv na jejich postavení jako subjektů mezinárodní práva. Může však mít vliv na zacházení v rámci určitých oblastí, kde s cílem neprohlubovat rozdíly mezi bohatými a chudými státy je jim udělován preferenční, nereciproční režim. Jako příklad lze uvést v rámci práva Světové obchodní organizace možnost rozdílného chování pro rozvojové státy, udělování úvěrů v rámci organizací Světové banky atd.

Pro odpověď na otázku, kdy se objevila potřeba a snaha řešit problémy rozvojových států, je třeba se vrátit do šedesátých let minulého století. Rozhodující vliv na změnu ve vnímání postavení rozvojových států náleží z mezinárodních organizací OSN.

V roce 1964 Valné shromáždění OSN na 19. zasedání zřizuje UNCTAD (United Nations Conference on Trade and Development) jako organizaci specializovanou na otázky obchodu a rozvoje. Její zaměření na problémy právě rozvojových států z ní učinily významné centrum pro řešení těchto problémů, resp. pro budování zacházení s rozvojovými státy. Namátkově lze uvést z jejích aktivit komoditní dohody, přístup k novým technologiím atd. Právě pod vlivem UNCTAD je přijat 26. 11. 1964 doplněk GATT – část IV. Tato organizace uznává základní zvláštnosti a potřeby rozvojových zemí a podporuje snahy rozvinutých zemí na rozvoji obchodu s jinými pravidly s rozvojovými zeměmi. Obsahuje rovněž základ zacházení s rozvojovými státy –nereciproční zacházení. GATT rovněž zřizuje International Trade Centrum v Ženevě jako pomocný orgán pro technickou podporu obchodu s rozvojovými zeměmi.

V roce 1968 UNCTAD zaštiťuje systém všeobecných, nerecipročních a nediskriminačních preferenčních sazeb pro export výrobků a polotovarů z rozvojových zemí. Tento systém byl dále doplněn dohodou v roce 1970. Základní obsah lze uvést následovně:

− členové OECD a RVHP byli požádáni o udělení preferencí zemím, které se prohlásily za rozvojové země,

− preference se týkaly průmyslového zboží včetně polotovarů a zpracovaných potravin,

− preference se skládaly z redukce sazeb nebo plné návratnosti cel.

Promítnutí do režimu GATT bylo obtížné a následovalo až po změně některých ustanovení této mezinárodní smlouvy.

Ve vývoji úpravy vztahů k rozvojovým státům lze zaznamenat střet různých názorů na přístup.

Zavedení nerecipročního preferenčního zacházení představujícího ve své podstatě formu pozitivní diskriminace bylo podporováno skupinou rozvojových zemí Group 77 a tehdejšími socialistickými státy. Země OECD a skupina Světové banky se přikláněly k přístupu méně ochranářskému, více liberálnímu a zdůrazňujícímu spíše aktivní než ochranářský přístup k řešení problémů.

Postupující globalizace, prohlubující se rozdíly nejenom mezi rozvinutými státy, ale také uvnitř skupiny rozvojových států přinášejí další změny. Lze zaznamenat určitý jednotný akcent rozvinutých států a naopak rozdíly v názorech států rozvojových. Jejich zájmy jsou rozdílné do té míry, nakolik se liší i charakter jejich problémů. Skupina rozvojových zemí již dávno není ekonomicky jednotnou skupinou. Část těchto zemí má zájem spíše na ukončení preferenčního systému, jiné (nejméně rozvinuté) nemají zájem na žádných změnách. U rozvinutých zemí se samozřejmě setkáváme s otázkou, nakolik je nutné preferenční zacházení s určitými zeměmi, kde došlo k určitým ekonomickým změnám. Liší se samozřejmě i názory na způsob podpory, délku podpory, obsah vyúsťující mnohdy do ochrany domácího neefektivního průmyslu a růstu byrokracie atd.

Definice rozvojového státu. Ústředním problémem je vymezení kvalifikačních kritérií pro určení státu jako státu rozvojového. Ekonomové určují stupeň rozvoje státu zejména dle kritérií ekonomických a sociálních, jako jsou:

− zaostalé zemědělství, mizivý průmysl nebo nevyvinutý průmysl, přičemž většina obyvatel je zaměstnána v prvovýrobě;

− nízká úroveň výrobních prostředků;

− nízká úroveň důchodu na hlavu ve srovnání s rozvinutými zeměmi;

− vysoký přírůstek obyvatelstva, pro které není zajištěna přiměřená výživa;

− rozsáhlá negramotnost;

− nemocnost, vysoká úmrtnost.

Pro přiznání statutu rozvojového státu je významné vlastní sebehodnocení státu jako rozvojového státu a přijetí, resp. hodnocení, od ostatních států.

Skupina rozvojových států je dále dělena na státy:

− nejméně rozvinuté,

− méně rozvinuté,

− nově industrializované.

Světová obchodní organizace uvádí v kategorii nejméně rozvinutých zemí aktuálně 47 zemí, které byly jako takové označeny OSN. Současně však znovu zdůrazňuje, že kritéria neexistují a významné je, zda státy samy se za rozvojové považují. Jako příklad lze ze seznamu uvést Angolu, Bangladéš, Benin, Burkinu Faso, Burundi, Středoafrickou republiku, Čad, Kongo, Džibuti, Gambii, Guineu, Haiti, Lesotho, Madagaskar, Malawi, Maledivy, Mali, Mauretánii, Mosambik a další.

Imunita státu. Otázku, kterou je nutné zmínit v této souvislosti (i když se částečně dotýká i mezinárodních organizací), je otázka imunity státu tam, kde stát vystupuje jako obchodník (viz úvod kapitoly). I když v zásadě v praxi nepůsobí dnes tato otázka problémy, bylo o ní v minulosti rozsáhle diskutováno. A to zejména v souvislostech s obchodováním států s centrálně řízenou ekonomikou.

Ze zásady svrchované rovnosti států je odvozováno, že stát zásadně nemůže podléhat pravomoci orgánů jiného státu. Konkrétně se rozumí imunitou v tomto případě imunita procesní (tj. podřídit pravomoci orgánů jednoho státu stát jiný) a imunita exekuční (exekuce majetku státu na základě rozhodnutí orgánu státu jiného). Opět ani zde nelze odvozovat z podřízení se pravomoci orgánů jednoho státu i automatické vzdání se imunity exekuční. Zvláštní otázku, zhodnocenou až v části práva soukromého, představuje problematika rozhodného práva pro tzv. diagonální vztahy (tj. vztahy stát vs. soukromá osoba).

V minulosti vznikla řada přístupů odůvodňujících či popírajících vynětí jednoho státu a jeho činností z pravomoci státu jiného. Za rozhodující lze považovat následující dva:

− tradiční, dle nějž stát nemá pravomoc nad cizím státem. Státy požívají absolutní imunity bez ohledu na to, o jakou činnost se jedná. Nicméně imunity je možno se vzdát. Zde se opět názory liší. Objevuje se jak názor o nutnosti výslovného vzdání se imunity, tak názory vycházející z dané aktivity, z níž odvozují, zda je či není chování státu kryto imunitou (tím se přibližují k zastáncům funkční imunity).

− zúžený, omezený, restriktivní přístup. Státy požívají imunitu v závislosti na funkci, kterou plní konkrétní sledované činnosti. Koncepce vycházející z tohoto přístupu rozlišují např. acta iure imperii a acta iure gestionis, na něž imunita nedopadá. Problematické se ovšem jeví kritérium, dle kterého má být mezi výše uvedenými jednáními státu rozlišováno. Zejména pokud jde o fázi exekuční a nalezení kritéria pro dělení majetku na majetek sloužící veřejným zájmům státu (a tudíž nepostižitelný rozhodnutím) a majetek sloužící případně jeho obchodní činnosti.

Tato druhá koncepce nalezla své vyjádření v pozitivním právu řady států i na úrovni mezinárodních smluv (Evropská úmluva o státní imunitě z roku 1972).

Poznámka. Pro demonstraci uvažování v případech, kdy stát vystupuje jako obchodník a současně se snaží chránit imunitou proti následkům svého chování v této oblasti, může sloužit rozhodčí nález č. 1803 z roku 1972, vydaný dle norem RS při MOK v Paříži, mezi stranami Société des Grands Travaux de Marseille (SGTM), jako žalujícím, a East Pakistan Industrial Development Corporation (EPIDC), jako žalovaným. Dle smlouvy uzavřené v roce 1965 měl SGTM vybudovat ropovod ve východní části Pákistánu (ten byl následně vyhlášen 26. 3. 1971 Lidovou republikou Bangladéš). EPIDC nezaplatila SGTM částku 12 milionů FFr. Spor byl předložen samorozhodci v roce 1969, v roce 1970 se strany na schůzce v Londýně dohodly o místu jednání (Ženeva) a o aplikaci rozhodčího práva kantonu Ženeva. Tzv. Terms of Reference byly stranami podepsány 7. 5. 1972. Dne 9. 5. 1972 byl prezidentem Bangladéše vydán zákon č. 39 účinný ode dne založení Bangladéše (tedy zpětně). Tento zákon převedl automaticky akcie EPIDC na nový subjekt – Bangladesh Industrial Development Corporation (BIDC), převedl i jeho zaměstnance a řídicí orgány. Současně rovněž se zpětnou účinností byla zrušena platnost veškerých úkonů učiněných EPIDC včetně toho, že veškerá soudní či rozhodčí jednání, kde byla EPIDC stranou, byla zastavena a rozhodčí nálezy či soudní rozhodnutí, která byla vydaná, nemají žádné právní účinky na území Bangladéše. Zákonem č. 79 rozpustil EPIDC. 28. 9. 1972 požádala SGTM rozhodce o usnesení určující BIDC jako právního nástupce EPIDC. Rozhodci nařídili na 20. 11. ústní slyšení v této věci. Před ústním slyšením prezident Bangladéše vydal nový zákon (Disputes Debts Order), jehož podstatou bylo konstatování, že BIDC nenese odpovědnost za závazky EPIDC. O čtyři dny později, ještě před ústním slyšením, vydal prezident opět zákon, dle kterého byla BIDC rozpuštěna, veškerá její aktiva byla přenesena na bangladéšskou vládu a ta si vyhradila právo posuzovat závazky za platby BIDC a dle svého uvážení i zaplatit. Rozhodci po ústním slyšení vydali usnesení, že BIDC je právním nástupcem EPIDC a že bangladéšská vláda je druhým žalovaným v tomto sporu. Konečný nález byl vydán v roce 1973. V souladu s ním BIDC a bangladéšská vláda byly povinny společně zaplatit částku 11,8 milionů FFr včetně úroků a náklady právního zastoupení SGTM. SGTM na jedné straně a BIDC a bangladéšská vláda na druhé pak byly povinny zaplatit náklady rozhodčího řízení. Zajímavé bylo odůvodnění nálezu v otázce imunity státu. Rozhodnutí bylo odůvodněno stanoviskem švýcarského práva jako práva fóra a mezinárodního práva. Bylo uvedeno, že v jiném případě švýcarský federální soud učinil rozdíl mezi jednáním státu jako suveréna (acte imperii) a jeho jednáním jako obchodníka (acte gestionis). Pouze v prvém případě může mít stát procesní imunitu. Ve druhém případě může být stát žalován před švýcarským soudem a může být proti němu vedena exekuce. Nutné spojení mezi územím Švýcarska a řízením bylo viděno v existenci rozhodčí doložky. Pokud šlo o jednotlivé vydané zákony, byly shledány buďto odporujícími mezinárodním závazkům Bangladéše nebo jako odporující švýcarskému veřejnému pořádku.

Ekonomické sankce. Mezinárodní sankce, jejichž obsahem je opatření v ekonomické, resp. obchodní oblasti, patří k jedněm z nejstarších nástrojů ovlivňování chování jiného státu či skupiny států. Tyto sankce se nazývaly různě – obchodní války, embarga, bojkoty, blokády. Moderní doba přinesla i do této oblasti nové prvky. Předmětem nejsou jen státy, ale i hnutí (např. mezinárodní teroristické skupiny či hnutí jako Taliban, IS atd.) a jednotlivci (např. politici). Subjektem, který dává impulz k přijímání, rovněž není nutně jen stát či státy, ale velmi často se jedná o sankce, k nimž dává podnět mezinárodní komunita reprezentovaná OSN či jinou mezinárodní organizací.

Sankce mohou spočívat v úplném zákazu provádění obchodních a finančních transakcí, zákazu vývozu zboží vojenského či dvojího užití, omezení vývozu určitého jiného zboží. Totéž se může týkat vývozu z této země či tranzitu. Sankce se mohou týkat investování, cestování do dané země, mohou zasáhnout oblast mezinárodní přepravy, mezinárodních finančních transakcí, mohou se také týkat přístupu státu k určitým speciálním mezinárodním programům.

Ujasnit je třeba si také další otázku – důvod, pro který jsou tyto sankce přijímány. Z tohoto pohledu je možné rozdělit sankce na dvě skupiny:

Prvou skupinu tvoří sankce přijímané výlučně a pouze z ekonomických důvodů. Například pro nedodržení pravidel mezinárodního obchodu. Této problematice se věnujeme v souvislosti s výkladem o Světové obchodní organizaci a v rámci výkladu o Evropské unii a možnostech přijímání ochranných opatření pro porušení pravidel mezinárodního obchodování. V tomto případě je otázkou, zda se jedná spíše o opatření ochranná, která může stát zvolit jako ochranu svých zájmů tam, kde jiný stát porušil stanovená pravidla obchodování. V rámci Světové obchodní organizace je rovněž i vymezeno, jakou podobu tato opatření mohou mít.

Druhou skupinu tvoří sankce přijímané z důvodů jiných. Může jít o reakce na zahraniční politické aktivity států, podporu terorismu, nedodržování závazků v oblasti zbrojení, nedodržování lidských práv, export zboží dvojího užití do vojensky citlivých a nestabilních oblastí, jednání státu, kterým je zasahováno do suverenity jiných států (viz např. exteritoriální účinky některých zákonů) atd. Tedy důvody, které lze nazvat bezpečnostními a zahraničněpolitickými. Nejsou ovšem vyloučeny i důvody jiné (např. náboženské).

Je skutečností, že jejich přijímání je poměrně omezené. Existují rozsáhlé diskuse na téma užití či neužití ekonomických sankcí. Důvodů pro a proti je celá řada. Nesporným důvodem pro je ten, že ekonomické sankce jsou relativně méně drastické pro obyvatelstvo dotčeného státu než sankce vojenské. Proti hovoří skutečnost, že státy, které jsou předmětem sankce, jsou obvykle státy chudé a zaostalé. Sankce ještě více prohlubují ekonomickou nerovnováhu. Zasahují také občany dané země, nikoli politické špičky, které působí danou situaci. Proti hovoří mnohdy také skutečnost, že státy jsou vázány smlouvami např. v rámci Světové obchodní organizace, a potom je vůbec obtížné sankci uplatnit. Zkušenosti ukazují na to, že sankce bývají méně efektivní rovněž proto, že jsou široce porušovány. A v neposlední řadě mohou zasáhnout – v případě původního zajímavého objemu zboží – i průmysl zemí uvalujících sankci.

Poznámka. Diskuse na téma vhodnosti či nevhodnosti uvalování ekonomických sankcí je rozsáhlá. Zdroje uvádějí, že např. v roce 1995 redukovaly ekonomické sankce export USA do 26 cílových zemí z 19 na 15 bilionů USD, eliminovaly více než 200 000 míst a představovaly ztrátu pro americké dělníky přibližně 1 bilion na mzdách. Vedle toho způsobily další ztráty na důvěryhodnosti amerických firem jako dodavatelů. Navíc, pokud se jednalo o jednotlivé sankce, uvolněný prostor byl brzy zaplněn dalšími dodavateli ze zemí, které sankce nepřijaly. Úspěšnost sankcí uvalených na JAR byla dána především tím, že se jednalo o sankce uvalené mezinárodní komunitou, nikoli jednotlivým státem. Diskuse o efektu sankcí uvalených na Rusko po anexi Krymu v roce 2014, a následných proti sankcí uvalených Ruskem je příkladem problémů se sankcemi spojených. Mimo ekonomické důsledky a namísto zeslabení reżimu vedly sankce EU a USA spíše k uzavření Ruska, jeho příklonu k Asii a růstu ruského patriotismu.

Samotný rámec, ve kterém se uplatňují mezinárodní ekonomické sankce, je rozporuplný. Především neexistuje obecná povinnost zavazující státy obchodovat navzájem.

Rámec mezinárodních smluv daný Světovou obchodní organizací, dohodami vytvářejícími celní unie či oblasti volného obchodu atd. zakazuje současně státům bránit svým subjektům v obchodování se subjekty z jiných států, zavazuje je podporovat liberalizaci mezinárodního obchodu, přijímat omezení jen za určitých podmínek atd.

Ekonomické sankce přijímané z jiných než ekonomických důvodů, resp. z jiných důvodů, než je porušení pravidel mezinárodního obchodu, jsou realitou dnešních mezinárodních ekonomických vztahů. Příslušné databáze uvádějí v případě rozhodujících obchodních aktérů, jako jsou např. EU nebo USA, stovky případů.

3.2 Mezinárodní organizace

Role mezinárodních mezivládních organizací je v oblasti mezinárodní ekonomické spolupráce nezastupitelná.

Mezinárodní organizace plní různé úlohy. Jsou místem pro projednání určitých otázek a vypracování řešení či návrhu právní regulace řízení vztahů v rámci, který jim byl státy svěřen, pro koordinaci či pomoc v restrukturalizaci rozvojových států, pro faktické intervence do oblasti obchodu s určitým zbožím, pro zachování stability trhu, podobně také pro intervence do peněžních vztahů atd.

Pro členění mezinárodních organizací působících v ekonomické oblasti lze využít řadu kritérií. Pro námi sledovaný výklad lze využít členění na mezinárodní organizace:

− působící univerzálně, celosvětově, a působící regionalně;

− působící v určité omezené oblasti (komoditě, službách atd.) a působící univerzálně, bez nutného omezení na určitou oblast;

− zabývající se ekonomickými vztahy jako základní činností, nebo nikoli, tzn. působení v oblasti ekonomických vztahů je spíše vedlejším produktem jiného působení.

Na tomto místě se budeme zabývat podrobněji jen některými organizacemi. Vynechány budou ty, kterým věnujeme samostatné kapitoly.

Samostatně se věnujeme těmto organizacím: Světové obchodní organizaci (WTO) včetně její předchůdkyně Všeobecné dohody o obchodu a clech (GATT 1947), Skupině Světové banky jako základu Bretton-woodského systému a Evropské unii.

3.2.1 Mezinárodní univerzální organizace celosvětového významu

Organizace spojených národů. OSN je světovou organizací s hlavním cílem zajištění míru a bezpečnosti. Při realizaci tohoto cíle je nutné řešit či dotknout se otázek ekonomických. K plnění svých cílů má OSN vytvořenu celou strukturu orgánů či organizací. Ty se zabývají plně nebo částečně problematikou mezinárodních ekonomických vztahů či právní regulací vztahů v této oblasti.

Orgány OSN:

Valné shromáždění. Valné shromáždění má právo vést diskusi o kterékoli otázce v rámci Charty OSN. Otázky ekonomické se mohou projednávat jak na řádných, tak i na zvláštních shromážděních. Valné shromáždění přijímá rezoluce, které nemají závaznou povahu. Mohou však mít vysokou morální váhu v případě, kdy byly přijaty jednomyslně. V tom případě není vyloučeno, že mohou vést následně k vytvoření obyčeje. Valné shromáždění může rovněž požádat Radu bezpečnosti o uvalení sankcí na určitý stát či může rezolucí vyzvat státy k přijetí sankcí.

Vzhledem ke své povaze orgánu, ve kterém je zastoupen každý členský stát, kterému náleží jeden hlas, jde o orgán výrazně odrážející mínění států.

Rada bezpečnosti. Radě bezpečnosti byla svěřena základní odpovědnost za udržování mezinárodního míru a bezpečnosti. Z tohoto titulu disponuje řadou pravomocí, které mohou mít dopady právě do oblasti ekonomické. Rada bezpečnosti může při ohrožení míru, porušení míru v případě agrese, pro obnovení míru a bezpečnosti např. rozhodnout o opatřeních nezahrnujících použití ozbrojené síly a vyzvat členské státy OSN, aby taková opatření realizovaly. Tato kolektivní opatření mohou zahrnout úplné nebo částečné přerušení hospodářských styků, železničních, námořních, poštovních a dalších spojů.

Hospodářská a sociální rada (ECOSOC). Je odpovědná za koordinaci činností v oblasti ekonomické, sociální, kulturní, vzdělávací atd.

Může pořádat konference, zprostředkovat studie, vytvářet studie, zprostředkovat návrhy mezinárodních smluv, koordinovat činnost OSN s dalšími organizacemi. Nemá však rozhodovací pravomoci.

ECOSOC má vytvořenu síť komisí a výborů pro realizaci své činnosti. Vedle komisí oborových byly vytvořeny i regionální komise, které se věnují ekonomické spolupráci v rámci regionu:

− ECA – Economic Commission for Africa, Addis Abeba

− ESCAP – Economic and Social Commmission for Asia and the Pacific, Bangkok

− ECE – Economic Commission for Europe, Ženeva

− ECLA – Economic Commssion for Latin America and the Caribbean, Santiago

− ESCWA – Economic Commission for Western Asia, Amman

V rámci systému OSN pracují i další komise či organizační útvary.

Pro námi sledovanou oblast soukromoprávních aspektů mezinárodních obchodních transakcí má mimořádný význam činnost Komise pro mezinárodní právo obchodní (UNCITRAL). Tato komise se sídlem ve Vídni, založená v roce 1966, zpracovala několik návrhů úspěšných unifikací na bázi smluv, vzorových zákonů či příruček a právních návodů pro uzavírání obchodních transakcí. O těchto budeme hovořit u jednotlivých typů transakcí. I když její činnost v oblasti harmonizace a unifikace práva je významná, mnohem významnější je dnes neformální vliv unifikace na sjednocování terminologie a do jisté míry i náhledu na problém. Komise rovněž spolupracuje s dalšími institucemi působícími v oblasti unifikace práva.

Konference OSN pro obchod a rozvoj (UNCTAD) je organizací OSN, která je zaměřena na politická řešení otázek obchodu zejména ve vztahu k rozvojovým zemím. Poprvé se sešla tato konference v roce 1964. V dalších letech následovaly konference ve tří- či čtyřletých periodách. V rámci UNCTAD pracuje řada dalších organizačních útvarů, např. výbory pro komodity, výbor producentů, výbor pro financování obchodu, námořní výbor. Přestože je UNCTAD orientována především na politická řešení otázek, existuje iniciativa, která sice není její původní iniciativou, ale s UNCTAD je dnes ztotožňována. Jde o tzv. komoditní dohody, které vytvářejí důležitou část mezinárodního ekonomického práva. Některé smlouvy vznikly již před druhou světovou válkou, některé, např. prvá dohoda o cukru, již na počátku dvacátého století. Jiné se objevují teprve po druhé světové válce, případně v 60. a 70. letech minulého století. Vzhledem k tomu, že řada z nich nevytváří organizace, hovořili jsme o nich v rámci mezinárodních smluv. Zde již jen zmínky o některých z nich, které vytvářejí organizaci či jsou propojeny s organizací. Vzhledem ke vstupu ČR do EU se mění zapojení v dohodách, v nichž je ES/EU členem / smluvní stranou a v nichž je v jednáních zastupována orgány EU. Jsou to:

− Mezinárodní dohoda/organizace o kávě (ICO),

− Mezinárodní dohoda/organizace o kakau (ICCO),

− Mezinárodní dohoda/organizace o jutě a jutových výrobcích (IAJJP/IJO),

− Konvenci o obchodu obilovinami v rámci Mezinárodní dohody/ /rady o obilovinách (IGA/IGC), která zahrnuje i Úmluvu o potravinové pomoci (FAC),

− Mezinárodní dohoda/organizace o cukru (ISA/ISO),

− Mezinárodní dohoda/rada o olivovém oleji (IOOA/IOOC),

− Mezinárodní dohoda/organizace o tropickém dřevu (ITTO).

EU přistoupila i k Mezinárodnímu poradnímu výboru pro bavlnu, zvažován był i přístup k Mezinárodnímu řetězci pro bambus a ratan. Členy jsou take jednotlivé státy.

Součástí systému mezinárodních surovinových dohod a organizací jsou i tzv. mezinárodní studijní skupiny (pro jutu, přírodní kaučuk, olovo, zinek, nikl, měď). V roce 1980 byl iniciován v rámci UNCTAD vznik Společného fondu pro suroviny. Dohoda vstoupila v platnost v roce 1989. Její náplní je příprava a realizace různých rozvojových programů týkajících se jednotlivých surovin, zejména pokud jde o jejich financování.

Zvláštní typ organizace (mimo systém UNCTAD, nicméně mající společné rysy s komoditními organizacemi/smlouvami) představuje Organizace zemí vyvážejících ropu (OPEC), založená v roce 1960 v Bagdádu. Na rozdíl od předchozích, v nichž jsou zastoupeny zájmy vývozců i dovozců, jde zde o komoditní organizaci zemí exportujících ropu, utvořenou pro jednotný postup těchto zemí proti nadnárodním ropným společnostem. Tato organizace v minulosti byla schopna i určitých politických zásahů (např. v roce 1973 vyhlášený bojkot arabskými státy, jednotná cena ropy od roku 1973). Literatura ji kvalifikuje jako organizaci v podstatě kartelového typu.

UNCTAD také inspirovala vytváření některých etických kodexů. Například UNCTAD Restrictive Business Practices Code, Code of Conduct for Multilateral Enterprises. Tyto kodexy představují tzv. soft law.

Rozvojový program OSN (UNDP) financuje technickou pomoc rozvojovým zemím. Příspěvky jsou získávány především z příspěvků členských států.

Organizace OSN pro průmyslový rozvoj (UNIDO) podporuje industrializaci rozvojových zemí, studie, expertní posudky, vzorové smlouvy, pomoc v jednáních atd.

V propojení na OSN pracuje celá řada dalších mezinárodních organizací. Zvláště budeme hovořit o organizacích tzv. Bretton-woodského systému, zejména potom o Světové obchodní organizaci. Zde již jen připomínáme další organizace mající vliv na regulaci některých aspektů obchodování: Mezinárodní organizaci pro výživu a zemědělství (FAO), Mezinárodní organizaci práce (ILO), Světovou organizaci pro ochranu duševního vlastnictví (WIPO), Mezinárodní organizaci pro civilní letectví (ICAO), Mezinárodní námořní organizaci (IMO), Mezinárodní telekomunikační unii (ITU), Světovou poštovní unii (UPU).

Mimo systém OSN – nicméně ve spolupráci zejména s komisí UNCITRAL – působí další dvě organizace zabývající se unifikací práva v námi sledované oblasti. Je to jednak UNIDROIT, jednak Haagská konference mezinárodního práva soukromého.

Pro oblast mezinárodního obchodu s technologiemi a zbraněmi má význam také tzv. Wassenaar Arrangement on Export Control for Conventional Arms and Dual Use Goods and Technology, které nahradilo v roce 1995 COCOM. Jeho sídlo je ve Vídni. Česká republika se účastní této iniciativy.

3.2.2 Mezinárodní regionální organizace

Snažit se o přehled všech aktuálních regionálních organizací, které jsou zaměřeny na ekonomickou spolupráci, je nemožné. Níže uvedený přehled je jen demonstrací nejznámějších.

Mezinárodní organizace omezené na evropské státy anebo s velmi výrazným podílem evropských států. Po dlouhou dobu více než třiceti let udávaly základní tón pro ekonomickou spolupráci v rámci Evropy dvě integrační seskupení: Evropská společenství, která byla vytvořena zeměmi západní Evropy, a RVHP vytvořená tehdejšími socialistickými a lidově-demokratickými státy. Po rozpadu soustavy socialistických států dochází následně i k zániku RVHP. Dominantní roli, zejména po rozšíření v 90. letech minulého století a v roce 2004, hrají na evropském kontinentě Evropská společenství, resp. po Lisabonské smlouvě Evropská unie (dále EU). Vzhledem k výlučným pravomocem EU v námi analyzované oblasti další výklad týkající se této integrace obsahuje zvláštní kapitola.

Rada Evropy. Rada Evropy vznikla v roce 1949. Vedle problematiky lidských práv, vzdělávání, kultury, sportu, veřejného zdravotnictví atd. se zabývá i otázkami společensko-ekonomickými (i když ekonomické otázky nepatří k dominantám činnosti) a problematikou spolupráce v oblasti tvorby unifikovaného práva a dalších právních problémů.

Organizace pro ekonomickou spolupráci a rozvoj (OECD). Tato organizace vznikla v roce 1961, kdy nahradila Organizaci pro evropskou ekonomickou spolupráci (OEEC, napojena na Marshallův plán). Sdružuje jak evropské státy, tak i řadu mimoevropských zemí (USA, Kanadu, Japonsko, Koreu, Mexiko, Nový Zéland, Turecko, Austrálii). Cílem organizace je podpora ekonomického růstu, zaměstnanosti a životní úrovně v členských státech, příspěvek k rozvoji světové ekonomiky, ke zdravému ekonomickému rozvoji v členských i nečlenských státech a k rozvoji světového obchodu na multilaterálním, nediskriminačním základě v souladu s mezinárodními závazky. Aktivity OECD jsou poměrně široké a zasahují řadu oblastí. Jako příklad lze uvést mezinárodní obchod, hospodářskou soutěž, transfer kapitálu, zahraniční investice atd.

Evropská banka pro rekonstrukci a rozvoj (EBRD). Smlouva o založení banky byla podepsána v květnu 1990 (činnost zahájila v roce 1991). Jejími členy jsou vedle evropských států a EU některé neevropské státy jako USA, Austrálie, Kanada a další. Členem je rovněž Evropská investiční banka. Tato banka byla prvou, jejíž kapitál byl určen v ECU. Jejím cílem je podpora transformace v zemích střední a východní Evropy.

Mezinárodní organizace omezené na oblast Střední a Jižní Ameriky. V Latinské Americe a v zemích karibské oblasti vznikla rovněž řada ekonomických seskupení různého stupně.

Kostarika, Salvador, Guatemala, Honduras a Nikaragua zformovaly v roce 1960 mezinárodní ekonomickou organizaci – Středoamerický společný trh (CACM). V roce 1963 se připojila Kostarika. V roce 1969 se organizace prakticky rozpadla v souvislosti s tzv. fotbalovou válkou mezi Hondurasem a Salvadorem. I přes velké plány nebyla tato organizace schopna překonat řadu obchodních sporů. Čas od času se objevují signály o možném obnovení spolupráce.

V roce 1969 byla podepsána mezi Bolívií, Chile, Kolumbií, Ekvádorem a Peru tzv. Kartagenská dohoda, jejímž cílem bylo jednak čelit ekonomické síle Argentiny, Brazílie a Mexika, jednak zmírnit závislost na zahraničním kapitálu. Základní podnět v rozvoji této integrace, známé nejprve pod názvem Andský pakt, nyní jako Andean Community of Nations, nicméně přišel až v roce 1973 s přístupem Venezuely a v roce 1977 a 1981 odstoupením Chile a Bolívie a následovným přehodnocením dosavadních přístupů. V roce 1997 odstoupilo na pět let Peru a naopak se připojila Panama. V roce 1991 byla ustanovena volná zóna obchodu jako prvý krok k utvoření společného trhu. V aktuální době jsou členy Kolumbie, Bolivie, Equador a Peru. Vytvoření ekonomické integrace je deklarováno v řadě dokumentů tohoto seskupení.

Pokud jde o země karibské oblasti, jsou tyto od roku 1973 členy tzv. Karibského společenství a společného trhu – CARICOM. Jeho cílem je ekonomická kooperace na základě Karibského společného trhu, koordinace zahraniční politiky, spolupráce v oblasti zdravotnictví, vzdělávání, kultury atd.

Argentina, Brazílie, Paraguay a Uruguay se pokusily o utvoření společného trhu na základě smlouvy, která byla následně podepsána v březnu 1991. MERCOSUR vytváří zónu volného obchodu. V roce 2005 přistoupila k tomu společenství Venezuela. Smyslem této integrace bylo nejprve zajistit progresivní snížení cel kulminující do vytvoření společného trhu. Pro EU je významné dosažení politické shody v roce 2019 na obsahu obchodní dochody. Aktuálně prochází procesem ratifikace.

Mezinárodní organizace omezené na oblast Afriky. Rovněž na území Afriky lze zaznamenat mnohé snahy o vytváření regionálních ekonomických seskupení či uzavření mezinárodních dohod s cílem vzniku mezinárodních organizací s pevnější strukturou. Pravidelně název a cíle dohod neodpovídají skutečnému stavu. Navíc se společenství překrývají a mnohdy si konkurují. Ekonomické zdroje uvádějí, že s výjimkou EAC, která usiluje o vytvoření společného trhu, nedošlo u ostatních seskupení ani k vytvoření oblasti volného obchodu.

V roce 1966 Kamerun, Středoafrická republika, Čad, Kongo a Gabun vytvořily Ekonomickou a celní unii střední Afriky (UDEAC), jejímž cílem bylo ustanovení jednotných cel a tarifů vůči ostatním zemím, formulování společného zákona pro zahraniční investice, koordinace měnové politiky Bank of Central African States, která je emisní bankou pro členy tohoto trhu. Její proměna proběhla přistoupením dalších států na Economic and Monetary Committee of Central Africa – Středoafrické hospodářské a měnové společenství (CEMAC).

V roce 1975 bylo vytvořeno Ekonomické společenství západoafrických států – Economic Community of West African States (ECOWAS) mezi patnácti africkými státy. Představovalo zónu volného obchodu a jeho cílem je opět celní unie a slaďování průmyslové, monetární a finanční politicky zúčastněných států. ECOWAS je jedním z pilířů Afrického ekonomického společenství.

V červnu 1991 se dohodly členské státy Organizace africké jednoty na dohodě o utvoření Afrického ekonomického společenství.

V roce 1989 byla založena Arab Maghreb Union (AMU), panarabská obchodní dohoda s cílem spolupráce v řadě oblastí. Dominantní měla být ekonomická spolupráce. Předpokládalo se založení celní unie a postupné vytvoření společného trhu. Rivalita mezi Alžírem a Tuniskem tyto plány značně narušila.

Z dalších seskupení s ekonomickými cíli lze jmenovat East African Community (EAC) představující celní unii mezi Keňou, Ugandou a Tanzanii. Založeno bylo v roce 2001. Je nástupcem dřívější organizace stejného jména, která v roce 1977 zanikla.

Common Market for Eastern and Southern Africa (COMESA) je oblastí volného obchodu zahrnující asi dvacet států od Zimbabwe po Libyi. Představuje rovněž jeden z pilířů Afrického ekonomického společenství.

Southern African Development Community (SADC) byl založen v roce 1980. Mezi zakladatelské státy patří Angola, Botswana, Lesotho, Malawi, Mosambik, Svazijsko, Tanzanie, Zambie, Zimbabwe. Postupně se připojila řada dalších afrických států. Cílem je jak ekonomická spolupráce, tak spolupráce v dalších oblastech.

Mezinárodní organizace omezené na oblast Asie. V jihovýchodní Asii vytvořily Indonésie, Malajsie, Filipíny, Singapur, Thajsko v roce 1967 Association of Southeast Asian Nations (ASEAN), společenství, jehož cílem je mimo jiné podpora ekonomického růstu, obchodní expanze a průmyslové spolupráce těchto zemí. V neposlední řadě směřují cíle této organizace i do oblasti kulturní a sociální. V roce 1984 se připojila Brunej, v roce 1995 Vietnam, v roce 1997 Laos a Myanmar, v roce 1999 Kambodža. V roce 1992 bylo přijato rozhodnutí v průběhu 15 let vytvořit v ASEAN oblast volného obchodu. Aktuálně je diskutován potenciál zóny volného obchodu Regional Comprehensive Economic Partnership (RCEP), sdružující země ASEAN a podepsaný v listopadu 2020 a představující aktuálně největší zónu volného obchodu. Jde o prvou dohodu tohoto typu mezi Čínou, Japonskem a Jižní Koreou.

Asia Pacific Economic Cooperation (APEC) byl založen v roce 1989 jako neformální fórum pro rozvoj tichomořských ekonomik. Členskými státy jsou Austrálie, Brunej, Kanada, Chile, Čína, Hongkong, Indonésie, Japonsko, Korea, Malajsie, Mexiko, Nový Zéland, Papua Nová Guinea, Peru, Filipíny, Rusko, Singapur, Tchaj-wan, Thajsko, USA a Vietnam. Cílem je podpora ekonomických aktivit v regionu.

South Asian Association for Regional Cooperation (SAARC) vznikl v roce 1985. Jde o společenství uzavřené mezi deseti zeměmi jižní Asie: Bangladéšem, Bhútánem, Indií, Maledivami, Nepálem, Pákistanem, Srí Lankou a Afghánistánem. Spolupráce je široce formulována do oblasti ekonomické, politické, sociální i do boje proti terorismu. V roce 1993 byla podepsána dohoda, jejímž cílem bylo snižování celních tarifů v rámci regionu. V roce 2002 byla v Islámábádu podepsána South Asia Free Trade Agreement, dohoda vytvářející základ pro ustanovení oblasti volného obchodu. Tato dohoda vstoupila v platnost 1. 1. 2006.

Z dalších mezinárodních organizací lze jmenovat Cooperation Council for the Arab States of the Gulf (Radu pro spolupráci arabských zemí v Perském zálivu), která se původně z paktu o vzájemné obraně přeměnila v organizaci s výrazným ekonomickým přesahem. Jedním z cílů je dosáhnout snížení závislosti na ropě a restrukturalizaci v období „po“ naftovém boomu. Mezi cíle patřilo dosažení společného trhu a směřování k vytvoření společné měny.

Literatura

Balaš, V. a kol. Jurisdictional Immunity of State and its Property. Studie z mezinárodního práva. 1990; Balaš, V., Pauknerová, M., Zemánek, J. Jurisdikční imunita státu v mezinárodním právu. Právník. 1988; Balaš, V. Jurisdikční imunita státu, hledání kritérií zužujících její rozsah. Právník. 1990; Balaš, V., Šturma, P. Mezinárodní ekonomické právo. Praha, 2013; Balaš, V. Vynětí státu z pravomoci cizích soudů – trendy. Právník. 1996; Balaš, V., Šturma, P. Nové mezinárodní dohody na ochranu investic. Praha, 2018; Bystrický, R. a kol. Právo mezinárodního obchodu. Praha, 1967; Bystrický, R. Mezinárodní obchodní smlouvy a instituce. Praha, 1955; Cottier, T., Oesch, M. International Trade Regulation. London, 2005; Ebenroth, C. T. The Economic and Legal Impact of Commodity Organizations. London, 1989; Ernst, E. International Commodity Agreements. Haag, 1982; Herdegen, M. Principles of International Economic Law. Oxford, 2013; Jackson, H. J. The World Trading System. Cambridge, 1999; Herdeggen, M. Internationale Wirtschaftsrecht. München, 1995; Malenovský, J. Mezinárodní právo veřejné – obecná část – a poměr k jiným právním systémům. Brno, 2020; Ondřej, J. Mezinárodní právo veřejné, soukromé, obchodní. Plzeň, 2014; Růžička, K. K pojmu diagonální smlouvy. Právník. 1987; Sehnálek, D. Vnější činnost Evropské unie perspektivou práva unijního a mezinárodního. Brno, 2016; Týč, V. Mezinárodní, české a unijní právo mezinárodních smluv, Brno, 2013; Trebilcock, M. J., Howse, R., Elliason, A. The Regulation of International Trade. London, 2013.

KAPITOLA III

Světová obchodní organizace

1 Od GATT ke Světové obchodní organizaci – historický exkurs

Brettonwoodský systém – od dvoustranné regulace ekonomických vztahů k regulaci mnohostranné. Rozhodující vliv na řízení mezinárodních ekonomických a finančních vztahů mají po druhé světové válce organizace a dohody vytvořené v rámci tzv. Brettonwoodského systému. Klíčovými organizacemi se staly tři: Mezinárodní měnový fond, Mezinárodní banka pro obnovu a rozvoj (resp. Skupina Světové banky) a GATT, posléze nahrazený v institucionální části Světovou obchodní organizací. Jejich vznikem se změnila regulace mezinárodních ekonomických vztahů. Nadále přestaly být rozhodujícím regulačním prvkem dvoustranné smlouvy. Rozhodující roli získává naopak systém mnohostranných smluv a na základě nich vzniklé mezinárodní organizace.

Zatímco prvé dvě organizace vznikaly v průběhu jednání koncem druhé světové války, třetí ze skupiny – Všeobecná dohoda o clech a obchodu (GATT) – prošla poněkud jiným vývojem.

Po vzniku OSN v roce 1945 byla multilaterální obchodní jednání vedena v rámci Ekonomické a sociální rady OSN. Ta přijala v roce 1946 rezoluci vyzývající k založení Mezinárodní obchodní organizace. Jednání o založení byla vedena v New Yorku v roce 1947, Ženevě v roce 1947 a Havaně v roce 1948.

Jednání v Ženevě, k nimž se datuje vznik GATT, měla za cíl:

a) návrh Charty Mezinárodní obchodní organizace, b) přípravu scénáře snížení celních tarifů, c) přípravu dohody o clech a tarifech. Do konce roku 1947 byla připravena všeobecná dohoda o tarifech a clech a o redukci tarifů. Konečné práce na Chartě byly posunuty na jednání v roce 1948. Vzhledem k zájmu států na snížení tarifů bylo hledáno řešení pro přechodnou dobu do vzniku uvažované mezinárodní organizace. Koncem zasedání bylo rozhodnuto, že se část IV. připraveného návrhu Charty, týkající se mnohostranných obchodních vztahů, uvede v prozatímní platnost a bude sloužit jako smluvní základna pro dohodnuté celní úlevy.

Tyto články spolu se seznamem úlev a koncesí byly formálně začleněny do samostatné úmluvy – General Agreement on Tariffs and Trade (GATT / Všeobecná dohoda o clech a obchodu). Byl navržen i Protokol o prozatímní použitelnosti GATT (vstoupil v platnost 1. 1. 1948). Účast v GATT byla závislá na přistoupení k protokolu, ten vyžadoval předběžný souhlas dvou třetin členských států protokolu.

Na jednání v Havaně v roce 1948 byla dokončena Charta o založení Mezinárodní obchodní organizace. Odpor Kongresu USA a následné stanovisko USA v roce 1950 o neratifikaci Charty vyvolaly vlnu nezájmu dalších států. Charta nebyla ratifikována a Mezinárodní obchodní organizace nevznikla. Tato skutečnost znamenala i narušení představ o Brettonwoodském systém. Ten ztratil významnou regulační složku.

Závaznost výše uvedeného provizorního systému byla dána Prozatímním protokolem. Tato provizornost přetrvala několik desetiletí. Nesla s sebou řadu problemů. Literatura je příhodně nazývá „defekty narození“. Konkrétně jsou uváděny:

− neexistence zakládací listiny zřizující GATT jako subjekt práva (mezinárodní organizaci) s pevnou organizační a procedurální strukturou;

− skutečnost, že GATT má jen provizorní povahu;

− skutečnost, že prozatímní protokol umožňoval smluvním stranám zachovat si legislativu, která byla platná v době podpisu a která byla nekonzistentní s obsahem GATT (tzv. grandfather rights);

− nejasnosti týkající se pravomocí GATT, způsobu řešení sporů a právní způsobilosti.

I přes tyto problémy představovala GATT na dlouhou dobu základ regulace výměny zboží.

Cílů GATT mělo být v souladu s jeho článkem I dosaženo uzavíráním vzájemných a oboustranně výhodných dohod směřujících k podstatnému snížení cel a jiných překážek obchodu a odstraněním diskriminace v mezinárodním obchodě. GATT spočívala zejména na poskytování bezpodmínečné doložky nejvyšších výhod, reciprocity nabytých a poskytnutých koncesí, ochrany domácí ekonomiky pouze pomocí cel a vypracování společných programů k rozvoji obchodu.

Jak již bylo uvedeno, její význam byl od počátku snižován množstvím výjimek.

Činnost GATT byla realizována na konferencích nazývaných „kola“ – „rounds“.

Nazývána byla dle místa, kde byla konána, nebo dle osoby, která vyvolala či ovlivnila tato jednání. V průběhu let proběhla tato jednání:

Rok a místo

Obsah

Počet států

1947 Ženeva

Cla

23

1949 Annecy

Cla

13

1951 Torquay

Cla

38

1956 Ženeva

Cla

26

1960–1961 Ženeva

Dillon round

Cla

26

1964–1967 Kennedyho round

Cla, netarifní překážky

62

1973–1979 Tokyo round

Cla, netarifní překážky, rámcové dohody

102

1986–1994 Uruguay round

Vznik WTO, obchod se zbožím, právy duševního vlastnictví a se službami

123

2001–2015 (?)

Doha round

Celé spectrum problémů v oblasti zemědělství, obchod se službami, práva duševního vlastnictví atd.

157

(v závislosti na členství)

Cílem prvních kol jednání bylo snižování celních tarifů. Později, ruku v ruce s úspěchy v této agendě, se objevil zájem na snižování netarifních překážek volného obchodování. Ty se staly hlavním předmětem jednání Tokijského kola a Uruguayského kola. V rámci naposledy uvedeného došlo ke vzniku nové mezinárodní organizace.

Následníkem GATT, pokud jde o organizační složku, se stala Světová obchodní organizace (WTO) vytvořená na základě výsledků jednání Uruguayského kola.

Vymezení rozdílů mezi GATT a Světovou obchodní organizací:

− GATT byla dočasným fórem, ad hoc fórem. Neobsahovala normy týkající se ustanovení mezinárodní organizace. Postupně vznikala jakási obdoba organizační struktury mezinárodních organizací, která zajišťovala dohled nad realizací dohod a poskytovala organizační zázemí jednáním. Světová obchodní organizase je zamýšlena jako stálá organizace. Jako mezinárodní organizace má pevný základ, členské státy ratifikovaly Dohodu o zřízení Světové obchodní organizace;

− Světová obchodní organizace má členy, GATT měla smluvní státy. To vyjadřovalo skutečnost, že GATT byla pouhou smlouvou;

− systém mnohostranných dohod doprovázející GATT od Tokijského kola nebyl závazný. Smluvní strany GATT se mohly rozhodnout, zda budou či nebudou tyto dohody ratifikovat. Systém mnohostranných dohod v rámci WTO je závazný pro členské státy. Členské státy musely akceptovat všechny tyto dohody;

− GATT se zabývala obchodem se zbožím. Světová obchodní organizase pokrývá i služby a práva z duševního vlastnictví;

− oba útvary měly vybudován systém pro řešení sporů vzniklých z neplnění závazků. Zdá se, že jistou předností systému WTO je automatismus postupu v řízení.

Závěr. Termínem GATT 1947 je označována Všeobecná dohoda o clech a obchodu ve znění z roku 1947 a pozdějších dodatků před ukončením Uruguayského kola (před rokem 1993). Tento termín označoval jednak samotnou multilaterální smlouvu, jednak organizační strukturu zabezpečující realizaci textu smlouvy. Termínem GATT 1994 se označuje GATT 1947 spolu s dodatky přijatými v rámci Uruguayského kola. Jde tedy do jisté míry o „inovovaný“ text (viz dále). Nadále již nezahrnuje organizační složku. Ta byla nahrazena Světovou obchodní organizací. Tato byla ustanovena na základě multilaterální dohody přijaté během Uruguayského kola. Světová obchodní organizase zaštiťuje vedle GATT řadu dalších smluv a činností.

GATT 1947 se právně liší od GATT 1994 (článek II odst. 4 Dohody o zřízení Světové obchodní organizace). Zatímco prve uvedená byla nezávislou úmluvou regulující některé aspekty mezinárodního obchodu (některé texty hodnotí tuto smlouvy spíše jako kodex jednání určený pro regulaci mezinárodních obchodních vztahů), GATT 1994 je jedním z dokumentů v rámci systému smluv Světové obchodní organizace. Jde současně o dvě různé mezinárodní smlouvy, byť obsahově v určité části shodné. Jejich smluvní základny se v určité fázi přístupů lišily a po určitou dobu mohly existovat vedle sebe.

Členové GATT 1947 museli výslovně odstoupit od textu této smlouvy a výslovně museli ratifikovat či přistoupit k textu GATT 1994.

2 Světová obchodní organizace – charakteristika, cíle, struktura orgánů

Základní údaje. Výsledkem devíti let trvajících mnohostranných jednání v rámci Uruguayského kola bylo jednak vytvoření nové obchodní organizace s pevnými mezinárodněprávními základy, jednak přijetí systému mnohostranných mezinárodních smluv ovlivňujících celé spektrum mezinárodních obchodních činností, nikoli pouze výměnu zboží (jak tomu bylo doposud v rámci GATT). Změnil se rovněž systém řešení sporů. Uruguayské kolo je svými výsledky nejenom směrem k institucionální přestavbě, ale také k liberalizaci mezinárodního obchodu v řadě dalších sektorů považováno za kolo doposud nejúspěšnější. A zjevně zatím, vzhledem k nepřesvědčívým výsledkům Katarského kola (Doha round) a aktuální situaci, i nepřekonaným.

V dokumentech přijatých v průběhu Uruguayského kola bylo využíváno termínu „Multilateral Trade Organisation“ – MTO. Tento termín byl následně ve všech dokumentech nahrazen termínem „Světová obchodní organizace“ (World Trade Organisation/WTO).

Základní charakteristika. Světová obchodní organizace vznikla 1. 1. 1995. Dohoda o jejím vytvoření byla podepsána dne 15. 4. 1994 na mezistátní konferenci v Marrakéši. Sídlo organizace je v Ženevě. Vytvářena byla v rámci Uruguayského kola (1986 až 1994). V souladu s článkem 5 „Závěrečného aktu včleňujícího výsledky Uruguayského kola o multilaterálních obchodních jednáních“ musí státy, které nejsou smluvními stranami GATT 1947, nejprve uzavřít jednání o GATT 1947 a stát se její smluvní stranou. Smluvní strany GATT 1947 a ES se stanou smluvními stranami v případě, že přistoupí k Dohodě o zřízení Světové obchodní organizace a mnohostranným obchodním dohodám.

Funkce WTO. Funkce Světové obchodní organizace jsou uvedeny v článku III Dohody o zřízení Světové obchodní organizace. Krátce je lze vymezit takto:

− zajištění realizace Dohody, mnohostranných dohod a vícestranných dohod a cílů v nich obsažených;

− poskytnutí prostoru pro jednání o otázkách pokrytých výše uvedenými dohodami a pro jednání o dalších otázkách týkajících se mnohostranných obchodních vztahů;

− provádění ujednání o řešení sporu;

− spravování mechanismu přezkoumávání obchodní politiky;

− spolupráce s Mezinárodním měnovým fondem a Světovou bankou tam, kde je to nutné pro rozvoj světové hospodářské politiky.

Základní principy činnosti. Přestože systém dohod představuje široký okruh ujednání, existuje několik základních principů, které propojují celý systém. Ty jsou svázány základním cílem, ke kterému systém směřuje – liberalizace mezinárodního obchodu. Na některých principech byl postaven již systém Havanské charty a Všeobecné dohody o obchodu a clech.

Jde o tyto principy:

− Odstranění diskriminace, respektive zavedení nediskriminace v mezinárodním obchodě mezi obchodními partnery. K tomuto má přispět udělení režimu nejvyšších výhod a režimu národní parity.

− Volnější obchodování zajištěné odstraněním bariér pomocí jednání.

− Předvídatelnost obchodního systému a předvídatelnost bariér, které mohou existovat.

− Do obchodního systému má být vneseno více prvků soutěže, a to při odstranění praktik typu exportní podpory či dumpingu.

− Obchodní systém by měl být příznivější pro rozvojové země.

Struktura. Struktura zahrnuje několik úrovní horizontálního i vertikálního řízení. Orgánem s nejširšími pravomocemi je Konference ministrů (Ministerial Conference), složená ze zástupců všech členů organizace. Schází se jednou za dva roky. Je oprávněna k výkonu všech funkcí Světové obchodní organizace. Může přijímat rozhodnutí ve všech otázkách týkajících se mnohostranných dohod.

Dalším orgánem je Generální rada (General Council) sestávající ze zástupců všech členských států. Schází se dle potřeby, vykonává pravomoci Konference ministrů v mezidobí mezi zasedáními. Dále vykonává funkce Orgánu pro řešení sporů dle Ujednání o řešení sporů a Orgánu pro přezkoumávání obchodní politiky. Dohoda o zřízení Světové obchodní organizace hovoří o Generální radě, Orgánu pro řešení sporů a Orgánu pro přezkoumávání obchodní politiky jako o jednom orgánu, přestože jejich zasedání probíhají v různých termínech za existence různých procesních pravidel.

Dalšími orgány jsou Rada pro obchod zbožím, Rada pro obchod službami a Rada pro obchodní aspekty práv k duševnímu vlastnictví. Tyto působí pod Generální radou a v rozsahu funkcí uložených jim jednotlivými dohodami (GATT, GATS, TRIPS).

V souladu s článkem IV odst. 6 a 7 Dohody o zřízení Světové obchodní organizace mohou být zřízeny různé pomocné orgány Rad. Konference ministrů rovněž zřizuje výbory (např. Výbor pro obchod a rozvoj, Výbor pro omezení uplatňovaná z důvodu platební bilance a Výbor pro rozpočet, finance a správu).

Různé orgány jsou předvídány rovněž vícestrannými dohodami (např. Výbor pro obchod v oblasti civilního letectví, Výbor pro vládní zakázky). Tyto orgány vykonávají funkce uložené těmito dohodami. Nepodléhají Generální radě, nicméně jsou povinny v souladu s článkem IV odst. 8 ji informovat o své činnosti.

V souladu s článkem VI vytváří Světová obchodní organizace i sekretariát. V čele sekretariátu stojí generální ředitel jmenovaný Konferencí ministrů.

Postavení. V souladu s článkem VIII Dohody o zřízení Světové obchodní organizace je tato organizace právnickou osobou, přičemž každý z jejích členů jí poskytne právní způsobilost nutnou k výkonu jejích funkcí. Pokud jde o výsady a imunity, budou tyto poskytnuty členy jak organizaci, tak i jejím úředníkům a zástupcům v rozsahu nezbytném pro výkon jejich funkcí. Tyto výsady a imunity budou poskytnuty v rozsahu obdobném tomu, jak jsou uvedeny v Úmluvě o výsadách a imunitách mezinárodních odborných organizací schválené VS OSN v roce 1947.

Členství. Vztah původních stran GATT 1947 ve vztahu ke členství ve Světové obchodní organizaci uvádí článek XI. V souladu s ním jsou původními členy Světové obchodní organizace smluvní strany GATT 1947 k datu 1. 1. 1995 a Evropská společenství (Evropská unie) za podmínek v tomto článku stanovených. Pokud jde o nové členy, je přístupová procedura (poměrně složitá) uvedena v článku XII. V souladu s ním zájemce přistoupí k Dohodě za podmínek, které budou dohodnuty mezi ním a Světovou obchodní organizací. Přístup se vztahuje jak na Dohodu o zřízení, tak i na ostatní všeobecné a mnohostranné obchodní dohody. Rozhodnutí o přístupu je přijímáno Konferencí ministrů, která je schvaluje dvoutřetinovou dohodou.

Přístup k Dohodě o zřízení Světové obchodní organizace je obtížný a časově náročný proces. Je tím obtížnější, o co silnější a pravidlům tržního mechanismu se vymykající stát se jedná. Nesporně obtížná jednání se týkala přístupu Číny. Dříve než došlo k jednání o protokolu o přístupu Číny, muselo dojít k uzavření dvoustranných obchodních dohod se zainteresovanými členskými státy či integračními seskupeními. Obtížná jednání probíhala např. s USA a ES/EU. Teprve po uzavření těchto dvoustranných jednání začala zásadní jednání o podmínkách přístupu. Tento proces trval téměř 14 let a byl završen na Konferenci ministrů v roce 2001.

Odstoupit od Dohody o zřízení Světové obchodní organizace je rovněž možné. Dle článku XV bude odstoupení platit současně pro tuto dochodu a Mnohostranné obchodní dohody a nabude účinnosti po uplynutí lhůty šesti měsíců od dat, kdy generální ředitel obdržel písemnou notifikaci o odstoupení.

Rozhodování. Jistou zvláštností Světové obchodní organizace jako mezinárodní organizace je převzetí procedur a zvyklostí zachovávaných v rámci GATT (jako mezinárodní smlouvy). Tuto zásadu stanoví článek XVI odst. 1. Existuje několik typů rozhodovacích procesů. Konkrétně jde o:

− dosažení shody a hlasování. Ty jsou základními způsoby přijímání rozhodnutí v rámci orgánů WTO. Dosažení shody je obecný způsob známý již GATT 1947. Úprava je obsažena v článku IX odst. 1. Není-li možné dosáhnout konsenzu, následuje hlasování. Každý členský stát má jeden hlas na zasedáních Konference ministrů a Generální rady. Evropská unie při výkonu svého hlasovacího práva disponuje počtem hlasů rovnajícím se počtu jejich členských států, které jsou členy Světové obchodní organizace. Rozhodnutí Konference ministrů a Generální rady jsou přijímána většinou hlasujících, nestanoví-li texty dohod jinak;

− rozhodování o interpretaci textů. Pravomoc k interpretaci mají Konference ministrů a Generální rada. Pokud jde o mnohostranné dohody, přihlíží se k názoru Rady, která dohlíží na působení dohody. Rozhodnutí je přijímáno tříčtvrtinovou většinou členů (článek IX odst. 2);

− přijímání výjimek. Zproštění člena některého závazku je možné jen rozhodnutím Konference ministrů a jen jako výjimka. Rozhodnutí musí být schváleno třemi čtvrtinami členů, pokud není v daném odstavci (článek IX odst. 3) uvedeno jinak. Výjimky z Dohody o zřízení Světové obchodní organizace budou předloženy k rozhodnutí cestou konsenzu. Nebude-li ho dosaženo, bude teprve předloženo k hlasování. Výjimky z mnohostranných dohod musí obsahovat mimo jiné i dobu uplatnění výjimky a výjimečné okolnosti, které ji odůvodňují. Výjimky jsou předmětem každoročního hodnocení. Konference ministrů je tak může prodloužit, upravit nebo zrušit;

− doplňky a změny. Doplnění dohod tvořících Světovou obchodní organizaci je velmi obtížné. Procedura a hlasování jsou upraveny v článku X. Základní pravidlo je obsaženo v odst. 1. O samotném předložení návrhu rozhoduje Konference ministrů konsenzem. Pokud konsenzu nebylo dosaženo, předkládá se návrh na předložení členům. Doporučení k předložení musí být přijato dvoutřetinovou většinou členů. Pokud bylo dosaženo konsenzu, předkládá Konference ministrů návrh k přijetí.

Další odstavce uvádějí, jak je dosaženo souhlasu o změně či doplnění. V případě otázek uvedených v odstavcích dva a šest musí být dosaženo souhlasu všech členů. V ostatních případech postačuje obvykle dvoutřetinová většina členů. Nicméně existují další podmínky souhlasů (viz článek X).

3 Struktura dohod Světové obchodní organizace

Světová obchodní organizace je mezinárodní organizace spravující celý systém dohod mezi členskými státy této organizace. Závěrečný akt, zahrnující výsledky Uruguayského kola o multilaterálních obchodních jednáních, je 550 stran dlouhý text, obsahující více než 60 smluv, příloh, rozhodnutí a prohlášení vysvětlujících mimo jiné význam některých textů. Jeho nedílnou součástí jsou i tzv. market access negotiations – „ujednání o přístupu na trh“, ve kterých jednotlivé země činí závazná prohlášení na redukci či eliminaci celních a mimocelních tarifů a bariér. Totéž se týká tzv. initial commitments – „úvodních závazků“ týkajících se liberalizace obchodu se službami.

Z pohledu závaznosti je možné dělit základní dokumenty do dvou skupin:

– tzv. (všeobecné) mnohostranné obchodní dohody tvořící neoddělitelný základ systému. Zde platí zásada, že tyto smlouvy musí členové přijmout. Jsou zahrnuty do Příloh č. 1, 2, 3 (článek II. odst. 3);

– tzv. vícestranné obchodní dohody, které jsou sice spravovány Světovou obchodní organizací, ale jsou na ní jinak nezávislé. Tyto jsou dány na zvážení členům, zda je přijmou. Jsou závazné pro ty členy, kteří je přijali. Jsou zahrnuty do Přílohy č. 4 (článek II odst. 4).

V základní rovině je struktura dohod Světové obchodní organizace následující:

■ Dohoda o zřízení Světové obchodní organizace

■ Příloha č. 1 A: Mnohostranné dohody o obchodu se zbožím

■ Příloha č. 1 B: Všeobecná dohoda o obchodu službami

■ Příloha č. 1 C: Dohoda o obchodních aspektech práv k duševnímu vlastnictví

■ Příloha č. 2: Ujednání o pravidlech a řízení při řešení sporů

■ Příloha č. 3: Mechanismus přezkoumávání obchodní politiky

■ Příloha č. 4: Vícestranné obchodní dohody

Součástí Přílohy č. 1 A – Mnohostranné dohody o obchodu se zbožím – jsou:

■ Všeobecná dohoda o obchodu a clech 1994, doplněná ujednáním o výkladu článku II odst. 1 písm. b), článku XII, XVII, XVIII, XXIV, XXV a XXVIII a Marrákešským protokolem ke GATT 1994, a další mnohostranné dohody, konkrétně:

■ Dohoda o zemědělství

■ Dohoda o uplatňování sanitárních a fytosanitárních opatření

■ Dohoda o textilu a ošacení

■ Dohoda o technických překážkách obchodu

■ Dohoda o obchodních aspektech investičních opatření

■ Dohoda o provádění článku VI Všeobecné dohody o clech a obchodu 1994

■ Dohoda o provádění článku VII Všeobecné dohody o clech a obchodu 1994

■ Dohoda o kontrole před odesláním

■ Dohoda o pravidlech původu

■ Dohoda o dovozním licenčním řízení

■ Dohoda o subvencích a vyrovnávacích opatřeních

■ Dohoda o ochranných opatřeních

■ Dohoda o usnadnění obchodu

Základní vztah mezi Dohodou o zřízení Světové obchodní organizace (dále jen Dohoda) a jednotlivými Přílohami či jejich součástmi z hlediska hierarchie norem a jejich závaznosti naznačuje článek II:

– Dohoda o zřízení Světové obchodní organizace vytváří institucionální rámec pro řízení vztahů mezi členy, pokud jde o otázky spojené s dohodami a souvisejícími právními nástroji zahrnutými do příloh této Dohody.

– Dohody a související právní nástroje obsažené v Přílohách č. 1, 2 a 3 jsou nedílnou součástí Dohody a jsou závazné pro všechny členy (tzv. mnohostranné dohody).

– Dohody a související právní nástroje zahrnuté do Přílohy č. 4 jsou závazné jen pro členy, kteří je přijali (tzv. vícestranné dohody).

Poněkud problematičtější je vztah mezi Dohodou o zřízení Světové obchodní organizace, všeobecnými mnohostrannými dohodami (tj. především GATT) a mnohostrannými obchodními dohodami, které navazují na všeobecné dohody tam, kde se jedná o aplikaci na dotčené právní vztahy.

Zejména v případě mnohostranné obchodní dohody a všeobecné obchodní dohody může dojít (a dochází vzhledem k povaze a obsahu některých mnohostranných dohod) k částečnému překrytí závazků či ustanovení. To může v konkrétním případě způsobit problémy.

Pokud jde o výslovnou regulaci této otázky, lze uvést následující:

a) článek XVI odst. 3 Dohody o zřízení Světové obchodní organizce stanoví, že „v případě růzností mezi ustanoveními této Dohody a ustanoveními některé z mnohostranných obchodních dohod budou, podle povahy věci, rozhodující ustanovení této Dohody“;

b) obecná interpretační poznámka uvozující Přílohu č. 1 A stanovící, že „v případě různosti mezi ustanovením Všeobecné dohody o clech a obchodu 1994 a ustanovením jiné Dohody, uvedené v příloze č. 1A k Dohodě o zřízení Světové obchodní organizace (v dohodách v příloze č. 1 A uváděné jako Dohoda o Světové obchodní organizaci – pozn. autora), budou, podle povahy věci, rozhodná ustanovení jiné Dohody“;

c) některé z mnohostranných dohod vymezují znovu svůj vztah k všeobecné dohodě pravidelně na základě speciality. Jako příklad lze uvést článek 21 odst. 1 Dohody o zemědělství.

Zatímco ustanovení uvedená pod bodem a) a c) se zdají být zřetelná, jiné je to s ustanovením ad b). Interpretace termínu „různost mezi ustanovením ……“, tj. kolize mezi ustanovením GATT 1994 a jinými mnohostrannými obchodními dohodami, přináší v konkrétní praxi problémy.

Stávající rozhodovací praxe se přiklání k zužujícímu výkladu termínu „různost“. Tenduje v důsledku toho k podpoře liberalizace mezinárodního obchodu tím, že je popřena existence konfliktu mezi GATT 1994 a jinou dohodou, na ni navazující.

Pokud jde o vztah mezi GATT, GATS a TRIPS, nenalezneme v Dohodě žádnou výslovnou úpravu.

K této otázce se vyslovila rovněž rozhodovací praxe s tím, že nebyla konstatována hierarchie ve vzájemném vztahu, ale koexistence a překrývání se. V jednotlivých případech byl však konstatován i vztah speciality.

Přímý účinek. Otázka přímého účinku práva Světové obchodní organizace či přímého účinku rozhodnutí jeho orgánu patří k dlouhodobě diskutovaným otázkám. Podstatou přímého účinku je možnost daná jednotlivci (právnické osobě, fyzické osobě) přímo se dovolávat oprávnění vyplývajících z dohod jako mezinárodních smluv.

Pro naši pozici je samozřejmě zajímavé stanovisko EU směrem k přímým účinkům norem Světové obchodní organizace. Pozice i dalších významných partnerů v rámci této organizace je obdobná.

Pozice nelze zcela generalizovat. Lze zaznamenat určitý vývoj v názorech na tuto otázku v jednotlivých státech EU a záleží také na typu normy a závazku, o který se jedná. Odborná literatura se věnuje samostatně přímým účinkům GATT, TRIPS i přímým účinkům rozhodnutí Orgánu pro řešení sporů. Jsou uváděny jak argumenty pro, tak argumenty proti. Ve víceru rozhodnutí se SDEU zabýval otázkou přímého účinku a formuloval rovněž kritéria, z pohledu nichž je možnost či nemožnost přímého účinku přezkoumávána. Jsou to:

a) povaha závazků stanovených zkoumanou mezinárodní smlouvou;

b) reciprocita v možnosti přiznání přímého účinku, resp. jakým způsobem zacházejí s těmito závazky další významní členové Světové obchodní organizace;

c) možnost derogace přejatých závazků např. v souladu s článekem XIX GATT;

d) způsob řešení sporů.

Prvé z rozhodnutí (viz níže) mělo prakticky precedenční význam a obdobná pozice byla zastávána i po vzniku Světové obchodní organizace.

Rozhodnutí 21-24/72, International Fruit Company NV and Others proti Produktschap voor Groenten en Fruit. Dovozní společnost požadovala po příslušném nizozemském úřadu vydání licence na dovoz jablek ze třetích zemí. Jejich žádost byla odmítnuta pro rozpor s nařízením EHS. Následně byla podána žaloba k SDEU na neplatnost nařízení pro rozpor s normami GATT. SDEU konstatoval, že ujednání v GATT 1947 neobsahuje pravidla takového typu, aby byla způsobilá být vymáhána jednotlivci před národními soudy. Nemají přímý účinek. Nelze pro absenci přímého účinku zkoumat soulad s právem EHS.

Rozhodnutí C-377/02 Léon Van Parys NV proti Belgisch Interventien Restitutiebureau (BIRB). Belgická firma Léon van Parys dovážela po řadu let banány z Ekvádoru do ES. Požádala o licenci dle nařízení (ES) č. 1637/98 a nařízení (ES) č. 2362/98. Obě byla vydána poté, co předchozí úprava byla shledána za neslučitelnou s pravidly GATT. Po vstupu v platnost nových nařízení vznesl Ekvádor žádost o ustanovení panelu s tím, že ani nové úpravy neodstranily rozpor. Panel následně dal Ekvádoru za pravdu (zpráva DSB z 6. 5. 1999). ES se neodvolala. Léon van Parys neobdržel licenci tak, jak požadoval. Následně vznesl žalobu na protiprávnost nařízení kvůli rozporu s pravidly WTO. Otázkou, která byla SDEU řešena, bylo, zda rozpor nařízení s rozhodnutím Dispute Settlement Body může vést k jeho protiprávnosti a následné neplatnosti. V tomto případu se objevila rozdílná pozice generálního advokáta a následně SDEU, který přímý účinek odmítl.

4 Všeobecná dohoda o clech a obchodu – GATT 1994

Termínem Všeobecná dohoda o clech a obchodu, tedy GATT 1994, je označen dokument obsahující:

a) Všeobecnou dohodu o clech a obchodu z 30. října 1947;

b) Ustanovení právních nástrojů, které vstoupily v platnost na základě GATT 1947 před datem vstupu v platnost Dohody o WTO:

− protokoly a certifikace, týkající se celních koncesí;

− protokoly o přístupu [s výjimkou ustanovení a), týkajícího se prozatímního provádění a odvolání prozatímního provádění, a b), umožňujících, že část II GATT 1947 bude prováděna prozatímně v plném rozsahu nikoli neslučitelném s právními předpisy platnými k datu Protokolu];

− rozhodnutí o výjimkách poskytnutých podle článku XXV GATT 1947, které jsou v platnosti ještě k datu vstupu v platnost Dohody o WTO;

− jiná rozhodnutí smluvních stran GATT 1947.

c) Následující ujednání:

− Ujednání o výkladu článku II:1 b) Všeobecné dohody o clech a obchodu 1994;

− Ujednání o výkladu článku XVII Všeobecné dohody o clech a obchodu 1994;

− Ujednání o ustanoveních o platební bilanci Všeobecné dohody o clech a obchodu 1994;

− Ujednání o výkladu článku XXIV Všeobecné dohody o clech a obchodu 1994;

− Ujednání týkající se výjimek ze závazků podle Všeobecné dohody o clech a obchodu 1994;

− Ujednání o výkladu článku XXVIII Všeobecné dohody o clech a obchodu 1994 a

d) Marrákešský protokol k Všeobecné dohodě o clech a obchodu 1994.

Podstata Všeobecné dohody o clech a obchodu. Pro dosažení základního cíle (liberalizace mezinárodního obchodu) využívá dohoda specifikum fungování dvou základních výstavbových principů – principu nejvyšších výhod a principu národního. Současně reguluje instituty přispívající k dosažení liberalizace, resp. stanoví „mantinely“ působení institutů, které by mohly narušit celý proces. Upraveny jsou možnost a meze výjimky z principů nejvyšších výhod a národního zacházení zasahujících jejich samotnou podstatu (tj. zóny volného obchodu a celní unie). Dále je upraven proces „tarifikace“ a následné další omezování tarifních sazeb, včetně podmínek a procesu, za nichž je možné přijetí kvantitativních restrikcí. V neposlední řadě jsou uvedeny meze pro přijetí jiných omezení nemajících svůj základ v tarifech nebo restrikcích.

Všeobecná dohoda o obchodu a clech snižuje cla limitací celních tarifů na ty, které jsou dohodnuty v listině koncesí (článek II), a rozšířením těchto výhod na všechny členské státy (článek I). Listiny koncesí jsou obsaženy v přílohách.

Samotná dohoda je mezinárodní smlouvou regulující chování stran – států. Její obsah lze zjednodušeně definovat jako: pravidla chování – výjimky z pravidel chování – procedurální pravidla.

Obsahuje vedle vymezení režimu nejvyšších výhod (článek I) a listiny koncesí (článek II) v části I a v části II režim národní (článek III), zvláštní ustanovení o kvótách v oblasti kinematografie (článek IV), záruky svobody tranzitu, normy týkající se antidumpingových cel, vyrovnávacích cel a podpor (článek VI a XVI), normy týkající se celní hodnoty zboží (článek VII), poplatky a formality při dovozu a vývozu (článek VIII), označení původu (článek IX), uveřejňování a provádění obchodních předpisů (článek X), zákaz množstevních opatření (článek XI) a výjimky z titulu omezení k ochraně platební bilance (článek XII) a další výjimky z titulu nouzového stavu (článek XIX) nebo zdraví, bezpečnosti ochrany přírodních zdrojů atd. (článek XX) nebo z důvodu bezpečnosti (článek XXI), zásadu nediskriminace v případě dovoleného přijetí množstevního opatření (článek XIII) a výjimku z pravidla nediskriminace (článek XIV), devizová ujednání (článek XV), státní podniky (článek XVII) a pravidla pro podporu hospodářského rozvoje (článek XVIII a zvláště pro rozvojové státy část IV).

Část III Všeobecné dohody o clech a obchodu obsahuje řadu definicí a výjimek. Například článek XXIV se týká otázek celních unií a oblastí volného obchodu nebo článek XXV se týká zproštění závazků členských států.

Část IV, přijatá dodatečně, obsahuje problematiku rozvojových států, resp. výjimečný režim umožněný pro vztahy k rozvojovým státům.

Základní výstavbové principy. Princip nejvyšších výhod a princip národní, resp. jejich spolupůsobení, jsou základními výstavbovými principy systému GATT 1947, který byl převzat s určitými specifiky do dohod Světové obchodní organizace.

Z pohledu ekonomického je působení obou principů při výměně zboží schopno zajistit stejné soutěžní podmínky pro zboží různého původu. Z pohledu právního jsou výrazem rovného zacházení jak na úrovni třetích států, tak u určitých opatření (těch, která lze uplatnit až po přechodu zboží přes celní hranici) o srovnání s úrovní národní.

Princip nejvyšších výhod je definován v článku I odst. 1 GATT 1994 (článku II GATS a článku 4 TRIPS).

Další ustanovení odrážející závazky vyplývající z doložky nejvyšších výhod jsou dány v článcích III odst. 7, IV písm. b), V odst. 2, V odst. 5, V odst. 6, IX odst. 1, XIII odst. 1, XVII odst. 1, XVIII odst. 20, XX.

Zkoumáme-li rozsah principu v GATT 1994, je třeba uvést, že zasahuje „přednosti, výhody, výsady a osvobození“. Dopadá tak na:

− cla a dávky jakéhokoli druhu ukládané při dovozu nebo vývozu nebo v souvislosti s dovozem nebo vývozem, jakož i ukládané při mezinárodních převodech plateb za dovozy nebo vývozy;

− způsob vybírání těchto cel a dávek;

− všechna pravidla a formality spojené s dovozy nebo s vývozy;

− všechny záležitosti, o nichž pojednávají odstavce 2 a 4 článku III.

Hodnota, resp. spíše univerzální působení, doložky nejvyšších výhod je snížena existencí připuštěných výjimek. Důvody připuštění jednotlivých skupin výjimek jsou různé. Mají jak odůvodnění historické, tak jsou reakcí na realitu mezinárodního obchodu a zájmy států. Jsou vyjádřením kompromisu mezi chtěným a možným.

Prvou skupinu výjimek představují tzv. grandfathers preference uvedené v článku I. Tato výjimka je spíše historickým reziduem. Smyslem bylo zmrazit určitý stav v době příjímání GATT 1947 a dále nerozšiřovat mezi zakladatelskými státy preference.

Druhá skupina výjimek je významnější. Jedná se o dovolenou existenci celních unií či oblastí volného obchodu (článek XXIV). Jde o základní regulační nástroj vymezující dovolenost těchto dohod stanovících rozdílné podmínky uvnitř daného typu integrace a vně.

Třetí skupinu výjimek představuje zacházení s rozvojovými státy, resp. nejméně rozvinutými státy.

K dalším výjimkám lze počítat výjimky uvedené v článku VI (antidumpingová a vyrovnávací cla), článku XIV (výjimky z pravidla nediskriminace), článku XIX (ochranná opatření) a článku XX (bezpečnostní výjimky).

Princip národního zacházení tvoří druhou výstavbovou složku systému. Zakotven je v článku III GATT 1994 (v článku XVII GATS a článku 3 TRIPS).

Princip národního zacházení dopadá na zboží po jeho vstupu na trh. Netýká se případů uvalení cel na dovoz. Zahrnuje závazek podobného zacházení a nediskriminace mezi zahraničním a tuzemským zbožím.

Obecné pravidlo, které se týká režimu národního zacházení, uvedené ve výše uvedeném článku, obsahuje předmět zacházení (dovážený a domácí výrobek), způsob zacházení (nediskriminační) a okruh opatření, na které dopadá (vnitřní daně a ostatní vnitřní dávky, zákony a jiné předpisy ovlivňující prodej, nabízení na prodej, nákup, dopravu, distribuci nebo používání výrobků a vnitřní množstevní úpravy, předpisující míchání, zpracování nebo používání výrobků v určitých množstvích nebo v určitých poměrech).

Cílem článku III je zajistit to, aby určitá vnitřní opatření nenarušila zacházení dle článku II, a limitovat národní opatření na hraniční kontroly.

Stejně jako princip nejvyšších výhod i princip národního zacházení obsahuje výjimky. Ty jsou uvedeny např. v článku III odst. 8 (subvence, veřejné zakázky), článku XVI (podpory), článku XIX (ochranná opatření), článku XX (obecné výjimky) a článku XXI (bezpečnostní výjimky).

Obdobný výrobek. Jak článek I, pokud jde o princip nejvyšších výhod, tak článek III, pokud jde o princip národní, pracují s termínem „obdobný výrobek“. Pravidlo o nediskriminaci zasahuje pouze stejné nebo „obdobné“ výrobky. Nevztahuje se na odlišné, jiné výrobky. Je pochopitelné, že tento termín je středem pozornosti a jeho interpretace je v konkrétních případech předmětem sporů. Databáze uveřejněných sporů, která je vedena v rámci Světové obchodní organizace, obsahuje řadu těchto případů.

Celní sazby a jejich snižování, listiny koncesí. Cílem GATT je redukovat či zcela eliminovat celní sazby, které narušují volný pohyb zboží. Vysoká cla jsou sice vážnou překážkou rozvoje mezinárodního obchodu (a proto existuje snaha o jejich snížení či eliminaci), na druhé straně však jsou překážkou průhlednou a předvídatelnou. Proto také stanovení celních sazeb zakázáno není. Pouze je uvedeno, že jakékoli restrikce na dovážené zboží mohou být pouze ve formě celních sazeb, a nikoli např. v podobě diskriminačních vnitřních daní (článek III), nepřiměřených dovozních poplatků (článek VIII) nebo kvantitativních restrikcí (článek XI).

Současně je uložena povinnost členským státům pravidelně jednat o celních tarifech, tedy jednat o snižování celních sazeb (článek XXVIII bis).

V rámci Dillond Round probíhala jednání systémem product-by-product. Jednání nebyla vedena v plénu, ale dvoustranně mezi největšími vývozci a dovozci. Každý smluvní stát vyhotovil seznam svých navrhovaných celních slev. O tomto seznamu se potom jednalo. Dohodnuté slevy byly zabudovány do listiny slev. Díky doložce nejvyšších výhod nabyly dvoustranné dohodnuté slevy multilaterálních účinků. Od roku 1955 přestaly být omezené na tři roky a platí neomezeně. Možnost odvolání je dána v článku XXVIII. Od Kennedy Round je zavedena technika linerárních nebo lineárních sazebních redukcí. Nejprve je dohodnut vzorec pro obecnou redukcí sazeb aplikující se na všechny výrobky (tj. procentuální redukce a její aplikace v čase). Následují jednání států a navržení tzv. negativního seznamu.

Výrazným výsledkem Uruguayského kola byly listiny slev. Ty obsahovaly závazky jednotlivých zemí snížit cla, a to v některých kategoriích až na nulu. Současně je významné i to, že vzrostl počet tzv. bound tariffs, tj. sazeb, kterými jsou strany vázány v rámci Světové obchodní organizace a u kterých je obtížné je zpět zvýšit. Problematice související se cly je věnována řada ustanovení. Konkrétně je možno uvést článek VII týkající se hodnoty zboží, článek X požadující publikaci celních předpisů, a to, aby o odvolání se proti rozhodnutí celního úředníka rozhodla komise co nejdříve, článek VIII limitující poplatky, penále atd. K této otázce se vrátíme v souvislosti s mnohostrannými dohodami.

Kvantitativní omezení. Článek XI odst. 1 obsahuje všeobecný zákaz přijímání množstevních omezení na dovoz výrobku na území členského státu či vývoz výrobku na území jiného členského státu.

Význam zákazu je snížen řadou výjimek. V tomto případě zákaz na určité situace nedopadá nebo není zakázáno určitou situaci ošetřit případně i kvótou:

− článek XI odst. 2 obsahuje výčet situací, na které odst. 1 nedopadá. Vyjímá tak ze zákazu např. případy, kdy se jedná o použití zákazu či omezení dočasně používaných pro zamezení či odstranění kritického nedostatku potravin či jiných výrobků nezbytných pro vyvážející stranu, nutných pro uplatňování norem pro zařazení, hodnocení nebo prodej zboží v mezinárodním obchodě;

− článek XII obsahuje výjimku pro případy, kdy je přijímáno opatření na ochranu platební bilance. Obsahuje jak důvod, pro který může být opatření přijato (ochrana vnější finanční pozice a platební bilance), tak i podmínky provádění;

− článek XIX obsahuje výjimku pro případ nouzových opatření při dovozu určitých výrobků. Jde o případy, kdy smluvní strana převzala dle GATT určitý závazek a v důsledku nepředvídaného vývoje dochází k dovozu výrobku na území státu v tak zvýšeném množství, že to působí nebo hrozí způsobit vážnou újmu domácím výrobcům, kteří vyrábějí obdobný nebo stejně soutěžící výrobek. Je tak možné na určitou dobu suspendovat závazky. Podobné se týká případu, kdy zboží požívalo preference. Další ustanovení obsahují procedurální pravidla;

− článek XX za podmínky, že nedojde k diskriminačnímu zacházení, nebrání členským státům, aby přijaly ustanovení nutná k ochraně veřejné mravnosti, k ochraně života nebo zdraví lidí, zvířat nebo rostlin, týkající se dovozu nebo vývozu zlata a stříbra, k zajištění zachování zákonů a předpisů, které jsou slučitelné s dohodou (týkají se např. celního zákonodárství, monopolů, práv duševního vlastnictví), týkající se trestaneckých výrobků, ochrany národních památek a jiných kulturních děl, vyčerpatelných přírodních zdrojů atd.;

− článek XXI obsahuje tzv. bezpečnostní výjimky, které mohou být realizovány v konkrétním případě také pomocí kvót.

Veškerá omezení přijatá pomocí kvót musí být realizována na nediskriminačním základě (článek XIII). Případy, v nichž se lze od tohoto pravidla odchýlit, obsahuje článek XIV.

DS328 Evropská společenství – Norsko. V březnu 2005 Norsko požádalo o konzultace s ES ohledně opatření proti dovozu lososa chovaného pro hospodářské účely (nařízení Rady č. 206/2005). ES přijalo řadu opatření (systém tarifních kvót vypočítaných podle předchozích dovozů do ES; z tohoto systému vyplývalo, že v případě překročení kvót bude na výrobky uvalena celní povinnost; kontrolu minimální ceny aplikované na veškerý dovoz v rámci i nad rámce tarifních kvót; jistinu, která musí být poskytnuta všemi dovozci jako záruka zaplacení skutečné dovozní ceny). Norsko tvrdilo, že žádá o konzultace, protože uvedené opatření není v souladu se závazky ES vůči WTO, vzhledem k tomu, že:

− se nevyskytl žádný nepředpokládaný vývoj, který vyústil v nárůst dovozu tak, jak bylo vyžadováno GATT 1994;

− se neobjevil nárůst v dovozu natolik nedávný, náhlý a markantní, aby zapříčinil vážnou újmu domácímu průmyslu, tak jak je to vyžadováno GATT 1994;

− kompetentní orgány při vymezení vážné újmy neadekvátně zhodnotily veškeré relevantní faktory;

− nebyla ustanovena kauzalita mezi zvýšeným dovozem a shledáním vážné újmy a ani nedošlo k adekvátnímu rozlišení mezi škodnými vlivy nárůstu dovozu a vlivy jiných faktorů;

− kompetentní orgány nepředložily řádně svá stanoviska a odůvodněné závěry a neposkytly detailní analýzu případu, tak jak je to vyžadováno Dohodou o ochranných opatřeních;

− opatření není v souladu s Dohodou o ochranných opatřeních, protože přesahuje hranici nezbytnou k ochraně či nápravě vážné újmy způsobené zvýšeným dovozem.

K žádosti o konzultace se připojilo i Chile, které ve své žádosti stanovilo, že ochranná opatření proti dovozu lososů chovaných pro hospodářské účely není v souladu se závazky Evropských společenství vůči dohodám WTO a vážně ovlivňuje chilský vývoz lososů do ES, protože v opatření nejsou řádně vymezeny výrobky, na něž se opatření vztahují. Chilský mražený losos je jiný výrobek než „čerstvý losos“, který je produkován evropským průmyslem. Další argumenty Chile byly stejné jako výše uvedené argumenty norské. Ochranná opatření na dovoz chovaných lososů byla zrušena v dubnu 2005. (Dostupné z: http://www.wto.org)

Další obchodně-politická opatření. GATT obsahuje rovněž možnosti reakcí na situace, kdy by chování se dle základních pravidel přineslo jedné straně neoprávněné výhody a druhé naopak újmu. Konkrétně tím máme na mysli případy dumpingu a možnosti přijetí antidumpingových opatření (článek VI) a případy subvencí a přijetí vyrovnávacích cel (článek VI, jinak o subvencích hovoří článek XVI).

Celní unie a oblasti volného obchodu. Významnou výjimku z principu nejvyšších výhod představuje možnost vytváření celních unií a oblastí volného obchodu obsažená v článku XXIV GATT a v Ujednání o výkladu článku XXIV.

Celní unií je nahrazení dvou nebo více celních území jedním celním územím tak, že a) cla a jiné úpravy omezující obchod [s výjimkou, kde je to nutné, ty, které jsou přípustné podle článků XI, XII, XIII, XIV, XV a XX] jsou odstraněny v podstatě pro veškerý obchod mezi zeměmi, z nichž se unie skládá, nebo alespoň pro v podstatě veškerý obchod s výrobky pocházejícími z těchto území; a b) s výhradou ustanovení odst. 9 v podstatě stejná cla a stejné úpravy obchodu jsou uplatňovány každým členem unie při obchodu s územími mimo unii.

Oblast (zóna) volného obchodu je skupina dvou nebo více celních území, ve kterých cla a jiné omezující úpravy obchodu (s výjimkou těch, které jsou přípustné podle článků XI, XII, XIII, XIV, XV a XX) jsou odstraněny pro v podstatě veškerý obchod mezi členskými územími se zbožím pocházejícím z těchto území.

Vedle samotné definice celní unie či oblasti volného obchodu obsahuje GATT rovněž podmínky, které musí být naplněny. Základní podmínka je obsažena v odst. 4 – účelem celní unie či oblasti volného obchodu má být usnadnění obchodu mezi zúčastněnými územími, a nikoli vytváření překážek obchodu ostatních smluvních stran s těmito územími. Další jsou potom uvedeny v odst. 5 a 6.

5 Mnohostranné obchodní dohody navazující na GATT 1994

Dohoda o zemědělství. Zemědělství patří k nejcitlivějším oblastem mezinárodního obchodování. Zemědělské, popř. rybářské produkty neunesou stejné zacházení jako výrobky průmyslové. Důvodů je celá řada – od geografických a klimatických podmínek až po důvody politické, ekonomické a sociální. Státy se snaží maximalizovat ekonomické výhody v obchodování se zemědělskými produkty. Do této oblasti zasahují z mnoha důvodů. Namátkově lze uvést odvrácení hrozby hladu, zajištění exportu u států s monokulturním zemědělstvím a ekonomikou závislou na produkci zemědělské, osídlení venkova, zajištění kvality života na venkově atd.

Od konce 19. století je tato oblast charakteristická vysokým stupněm ochrany pro dovozy. Ve druhé polovině 20. století přichází podpora nejenom pro exporty, ale i přímá podpora zemědělské výroby. I v rámci GATT 1947 byla tato oblast zasažena jak podporami, tak ochranářstvím. V rámci Uruguayského kola přicházejí určité změny. Shrnout problematiku a její řešení je možné takto: zajištění volného přístupu na trh, otázka podpor, a to jak exportních, tak přímých do výroby, a sanitární a fytosanitární opatření.

Přijetí Dohody o zemědělství představovalo vykročení k procesu reforem obchodu se zemědělskými produkty. Dohoda obsahuje tyto závazky:

Přístup na trh. Členové Světové obchodní organizace souhlasili s převodem kvantitativních opatření do cel (tariff only regim). Proces tzv. tarifikace umožní následně začlenění celních sazeb do listin koncesí. V dohodnutých periodách dochází také ke snižování (tato otázka je začleněna do Marrákešského protokolu). Režim dle Dohody je založen pouze na celních sazbách. Nicméně ty mohou být poměrně vysoké a prakticky jsou schopny zajistit tutéž ochranu jako kvóty. Možný je také tzv. tariff quotas system, tzn. pro určitou kvótu je možná nižší sazba. Po vyčerpání kvóty nastupuje výrazně vyšší sazba.

Domácí podpory. Státy souhlasily s redukcí své agregátní míry podpory v závislosti na tom, zda jde o stát rozvinutý, či rozvojový. Tento závazek nedopadá na nejméně rozvinuté státy. Definovány jsou rovněž tzv. dovolené podpory (článek 6 a příloha č. 2, tzv. green box). Ostatní podpory jsou předmětem limitace (tzv. amber box). Dle terminologie Světové obchodní organizace, kde jsou podpory řazeny do tzv. boxů, jimž jsou dávány barvy dle světel semaforu, v Dohodě neexistují tzv. red box. Nicméně v rámci tzv. amber box jsou zakázány podpory přesahující závazek k redukci. Zvláštní skupinu představují podpory vázané na programy limitace výroby.

Podpora exportu. Závazek nezavádět a snížit dopadá rovněž na podpory, které vyúsťují do exportu zemědělských výrobků.

Ochranná opatření. Dohoda obsahuje zvláštní ochranná opatření (článek 5) pro případy zvýšení dovozů či cen. Tato opatření nelze použít společně s jinými ochrannými opatřeními (článek XIX GATT, Dohoda o ochranných opatřeních).

Tato dohoda byla prvým významným krokem směrem ke zvýšení soutěže v této oblasti a snížení pokřivení tohoto sektoru, zejména vlivem podpor. Státy se zavázaly přijmout tam uvedené závazky do šesti let po vstupu v platnost dohody (rozvojové státy do deseti). Problematika byla začleněna do Doha round. Do jeho ukončení nebylo dosaženo žádných zásadních posunů.

Zvláštní oblast představují geneticky modifikované organismy (GMO). Zatímco využití GMO v oblasti lékařství a farmacie nepřineslo pro oblast obchodu výraznější problémy (ty se centralizují spíše do roviny etické), je tomu u zemědělství jinak. Od prvých uvedení geneticky modifikovaných potravin na trh (1994, USA, rajčata) se rozvinula mimořádná diskuse napříč národy, státy či integracemi. Tato debata má silný podtext nejenom zdravotní, ale i etický a v neposlední řadě samozřejmě obchodní.

Otázka, nakolik legislativa Světové obchodní organizace či další mezinárodní normy umožňují či naopak znemožňují omezení přístupu na trh produktům geneticky modifikovaným, má obrovský politický a ekonomický náboj. Uruguayské kolo se přímo nevyjádřilo k této problematice. Na půdě Světové obchodní organizace došlo jak v minulosti, tak i aktuálně k diskusím a následně k projednání sporů týkajících se omezování přístupu na trh GMO. Dovozována je nekonzistence se závazky uvedenými v GATT 1994, Dohodě o sanitárních a fytosanitárních opatřeních, Dohodě o zemědělství a Dohodě o technických překážkách obchodu.

Z dalších mezinárodních úprav lze uvést Kartagenský protokol o biologické bezpečnosti k Úmluvě o biologické rozmanitosti. Skutečnost, že řada významných producentských států nepřistoupila k úmluvě (např. USA), prohlubuje problémy v této oblasti.

Z případů lze uvést DS 293 Evropská společenství – Argentina. V tomto případě požádaly Spojené státy, Kanada a Argentina o konzultace s Evropskými společenstvími ohledně určitých opatření, která byla přijata ES a jejími členskými státy a která podle nich ovlivňovala dovoz zemědělských produktů, a to právě ze Spojených států a z Kanady. USA a Kanada tvrdily, že řada členských států ES udržuje a podporuje národní odbyt a zákazy dovozu na biotechnické produkty, přestože tyto produkty již byly schváleny Společenstvími k dovozu a odbytu na úrovni ES. V roce 2004 zažádali stěžovatelé společně o ustanovení panelu. Panel přijal závěrečnou zprávu v roce 2010. V souladu s ní (některé závěry, jiné viz www.wto.org) porušila ES Přílohu C(1)(a) a článek 8. Zde Panel konstatoval, že 24 z 27 prošlo specifickou procedurou, která nebyla realizovaná bez nedůvodněného zpoždění. Dále byly porušeny články 5.1, 2.2 a 5.7.

Dohoda o uplatňování sanitárních a fytosanitárních opatření. Úkolem vlád států je zajištění bezpečnosti zemědělských produktů pro spotřebu. Pro zajištění tohoto úkolu je vydávána řada norem stanovících kvalitativní, hygienické atd. parametry produktů. Uplatňují se při vstupu na trh bez ohledu na domácí či zahraniční původ. Není-li legislativa v jednotlivých státech sladěna, může být překážkou vstupu na trhu. Rovněž může dojít i ke zneužití této legislativy, kdy jdou požadavky nad rámec toho, co je nutné. Cílem je zamezit např. přístupu cizí, levnější produkce. Na mezinárodní úrovni působí řada organizací zabývající se doporučeními pro sladění standardů potravin. Například je možné uvést Komisi pro Kodex Alimentarius, společný orgán Světové zdravotní organizace (WHO) a Potravinové a zemědělské organizace OSN (FAO), Světovou organizaci pro zdraví zvířat a v rámci organizací pracujících pod patronací Úmluvy pro mezinárodní ochranu rostlin.

Základ regulace v rámci práva Světové obchodní organizace představují článek XX GATT 1994 a Dohoda o uplatňování sanitárních a fytosanitárních opatření.

Článek XX považuje přijetí za výjimku, která musí splňovat určité tam uvedené požadavky (opatření nesmí být prostředkem libovolné či neoprávněné diskriminace, ani zastřeným omezením mezinárodního obchodování).

Dohoda obsahuje definici sanitárních a fytosanitárních opatření, na které dopadá. Zásady zacházení jsou stanoveny v článku 2 – přijaté opatření nesmí být v rozporu s dohodou, bude uplatněno jen v nutném rozsahu a bude založeno na vědeckých zásadách a hodnocení, nebude svévolně nebo neoprávněně diskriminovat členské státy s podobnými podmínkami, nebude vytvářet skrytá omezení mezinárodního obchodu. Sporný a diskutovaný je článek 5 dopadající na otázku hodnocení rizik a zásadu přiměřenosti ochrany. Dohoda nevylučuje uplatnění zvláštního režimu u rozvojových států (článek 10). Rozpracovány jsou i další otázky, např. včetně povinnosti informační.

Dohoda o textilu a ošacení. Smyslem dohody byl převod kvantitativních omezení do tarifních sazeb. Platnost dohody vypršela 1. 1. 2005. Textil jako komodita je tak plně začleněn do GATT 1994.

Zmizel tak stav, který dominoval mezinárodnímu obchodu s textilem po více než čtyřicet let a byl předmětem řady sporů.

Pro demonstraci lze uvést např. DS305 Egypt – USA. V prosinci 2003 USA požádaly o konzultace s Egyptem. Týkaly se tarifů na textilní a oděvní výrobky. Dekretem prezidenta Egypta byly zavedeny zvláštní celní povinnosti dovozcům výše specifikovaných výrobků. Spojené státy tvrdily, že v rámci Uruguayského kola Egypt souhlasil s odstraněním zákazu dovozu textilních a oděvních výrobků do 1. ledna 2002 a s dodržováním povinnosti podle Harmonizovaného systému kapitol 61 a 62. USA shledaly tarify za nekonzistentní se závazky, které na sebe převzal Egypt v rámci WTO, konkrétně s Dohodou o textilu a oděvech. V květnu 2005 Egypt a USA informovaly Orgán pro řešení sporů, že dosáhly souhlasného řešení podle článku 3.6 Ujednání o řešení sporů. (databáze http://www.wto.org)

Dohoda o technických překážkách obchodu. Podobně jako legislativa týkající se požadavků na zemědělské produkty, tak i legislativa týkající se výrobků a technických požadavků na výrobky má garantovat uvedení na trh pouze takového výrobku, který je bezpečný životu a zdraví lidí a zvířat, resp. nemá způsobit škody na majetku.

Nicméně rozdílné technické požadavky (rozdílné technické standardy, požadavky na balení, značení, kvalitu, procesy týkající se získání certifikátu atd.) mohou působit jako překážka volného obchodu. Naopak sjednocení požadavků může napomoci otevření trhů. Rovněž určité nastavení požadavků může vyústit v překážku obchodování.

Této problematice byla věnována pozornost již v rámci Tokijského kola. Dohoda o technických překážkách obchodu přijatá v rámci Uruguayského kola odráží určité vyústění déletrvajícího procesu. Spolu s ustanoveními GATT 1994 (články XX a XXI) reflektuje požadavky na míru nutné ochrany. Tímto není státům bráněno v tom, aby si přijaly vlastní technické standardy či jinou technickou regulaci dopadající na výrobek.

Vlastní dohoda zasahuje řadu otázek s cílem harmonizace národních úprav. V tomto smyslu rozlišuje mezi „technickou regulací“ a „standardizací“. Technickou regulací jsou požadavky na výrobek či výrobní proces v oblasti kvality, bezpečnosti atd. Standardizací jsou technické specifikace přijaté určeným orgánem pro opakující se či pokračující aplikace. Státy jsou v souladu s článkem XX oprávněny přijmout za účelem ochrany zdraví a života takovouto legislativu. Jsou však rovněž povinny zajistit, aby netvořila překážku obchodování. Dohoda obsahuje základní rámec pro problematiku přípravy technických norem a prohlášení shody výrobků. Rovněž je sem začleněn zvláštní režim zacházení s rozvojovými státy. Dohoda „vyzývá“ státy také k uznávání testovacích či jiných certifikačních procedur.

Dohoda o obchodních aspektech investičních opatření. Dohoda nedopadá přímo na problematiku investování, zabývá se jen jednou ze stránek tohoto jevu – regulací obchodních aspektů investičních opatření. Ta mohou mít jak pozitivní, tak negativní (ve smyslu omezující, narušující, zkreslující) dopad na mezinárodní obchod. Dohoda se vztahuje na tzv. Trade-Related Investment Measures – TRIM. V souladu s článkem 2 žádný z členských států neuplatní TRIM, která by byla neslučitelná s ustanovením článku III (národní zacházení) nebo XI (zákaz kvantitativních omezení) GATT 1994. Seznam těchto TRIM obsahuje příloha (např. množstevní omezení dovozu v poměru k objemu či hodnotě domácích výrobků, které podnik vyváží, dovoz výrobků užívaných podnikem nebo vztahujících se k jeho domácí výrobě omezením jeho přístupu k devizám do výše v poměru k přílivu deviz, který lze podniku připsat). Dohoda vyjadřuje silný kompromis mezi rozvinutými státy (snažícími se o zákaz širokého okruhu opatření) a rozvojovými státy, které naopak podporovaly možnost jejich přijímání.

Stejně jako v ostatních dohodách i zde se rozvojové členské státy budou moci dočasně odchýlit od požadavků této dohody (pětiletá lhůta). Pro ostatní členské státy platil v souladu s článkem 5 zrychlený postup v odstraňování případných TRIM.

Dohoda o provádění článku VI Všeobecné dohody o clech a obchodu 1994. Úprava dumpingu a antidumpingových opatření byla dána již GATT 1947 – článek VI. Další vývoj zaznamenala tato problematika v rámci Tokijského kola, kdy byla přijata dohoda týkající se článku VI. V rámci Uruguayského kola se ukázalo, že státy nejsou s úpravou spokojeny. Ukončením Uruguayského kola dochází i ke změnám v této oblasti. Dochází ke „značnému zpřísnění procesních norem a menšímu zpřísnění v normách hmotněprávních“. Snahou je omezit protekcionistické používání antidumpingových opatření. Dohoda o provádění článku VI GATT 1994 poskytuje interpretační pravidla pro článek VI GATT. Tyto normy dovolují státům jednat určitým způsobem (přijmout opatření), který by za jiných podmínek znamenal porušení principu nediskriminace v mezinárodním obchodu a závaznosti celních tarifů. Typicky antidumpingová akce znamená uvalení zvláštního dovozního cla, které bude znamenat vyrovnání ceny výrobku směrem k jeho běžné hodnotě. Dumping jako takový není zakázán. Zákaz dopadá jen na dumping za určitých tam uvedených okolností. Článek VI stanoví jednak znaky dumpingu, jednak umožňuje za účelem vyrovnání nebo zabránění dumpingu straně uvalit antidumpingové clo nepřevyšující dumpingové rozpětí u tohoto výrobku. Dále definuje dumpingové rozpětí a určuje vztah ke clům a daním majícím vliv na cenu výrobku.

Dohoda o provádění článku VI GATT 1994 ve svém článku 1 jednak konstatuje, že antidumpingové opatření je možné uvalit jen v případě, kdy jsou naplněny podmínky článku VI, jednak je možné je realizovat při dodržení postupu šetření dle Dohody. Precizuje a podává výklad k termínům uvedeným v článku VI GATT (dumping, újma, domácí výrobní odvětví). Poskytuje metodiku pro komparaci exportní ceny a normální hodnoty.

Dohoda o provádění článku VII Všeobecné dohody o clech a obchodu 1994. Základem jednotného působení celních předpisů je mimo jiné i jednotné stanovení celní hodnoty. Samozřejmě, význam má pro působení valorických cel. Vedle samotného článku VII je základem výše uvedeného dohoda. Její první znění bylo dohodnuto v rámci Tokijského kola. V rámci Uruguayského kola byla dohoda lehce pozměněna.

Jejím obsahem je systém pravidel pro určení hodnoty. Základním pravidlem pro určení celní hodnoty je tzv. „převodní hodnota“ (článek 1 ve spojení s článkem 8). Pokud nelze určit hodnotu dle základního pravidla, jsou aplikována postupně pravidla v článku 2 až 7, tj. převodní hodnota stejného zboží nebo převodní hodnota podobného zboží nebo jednotková cena při určení podmínek nebo vypočtená hodnota. Nelze-li ji takto určit, dle článku 7 se uplatní pro určení přiměřené prostředky slučitelné se zásadami a všeobecnými ustanoveními Dohody a článkem VII GATT 1994 a na základě údajů dosažitelných v zemi dovozu. Odstavec 2 obsahuje negativní výčet okolností, ke kterým se nepřihlíží.

Dohoda o kontrole před odesláním. Řada rozvojových států se uchyluje ke kontrole zboží před jeho odesláním. Tyto kontroly mohou značně zatěžovat mezinárodní obchod jak finančně, tak časově. Z prostředku, jehož existence je žádoucí pro zabránění vzniku škod tam, kde by se zboží vracelo zpět pro své vady či jinak došlo ke škodám u vyvážejících subjektů, se může stát prostředek bránící mezinárodnímu obchodování. Dohoda dopadá na případy realizované na základě smlouvy či případy realizované na základě zákona či pokynu orgánu moci veřejné. Jejím předmětem jsou činnosti týkající se kvality, kvantity, ceny, směnného kurzu, platebních podmínek či celního zařazení vyváženého zboží. Podmínkou pro jejich provádění je nediskriminace, transparentnost, ochrana důvěrných informací, zabránění střetu zájmů, zabránění průtahům, existence odvolacího řízení atd.

Dohoda o pravidlech původu. Dalším problémem propojeným s otázkou dovozu a vývozu zboží jsou pravidla o zjišťování původu zboží. Zjištění původu nebývá problémem tam, kde jak zdroje, tak zpracování pocházejí z jednoho státu. Nicméně pro dnešní globalizovaný svět je vlastní rozdělení výrobních procesů do vícera států. Přesná a transparentní pravidla o původu zboží mají význam pro takové obchodní nástroje, jako je antidumping, vyrovnávací cla, označení původu a ochranná opatření. Svůj význam mají také pro obchodní statistiky. Obecně existuje řada kritérií pro stanovení původu, jako je např. pravidlo posledního podstatného zpracování, pravidlo o změně celního zařazení zboží, ad valorem procentuální test atd. Samotná dohoda harmonizuje nepreferenční pravidla a snaží se o to, aby tato pravidla nevytvářela nutně překážku obchodu. Stanoví jednak režim v období přechodném, jednak režim po uplynutí přechodného období. Základním pravidlem je konstatování, že zemí původu zboží je země, kde bylo zboží zcela získáno. Pokud se na výrobě podílí více zemí, potom je rozhodující země, kde bylo realizováno poslední podstatné zpracování. V dalším jsou opět uvedeny zásady nediskriminace, zákaz retroaktivit v posuzování, pravidla o vydávání osvědčení o původu atd.

Dohoda o dovozním licenčním řízení. Přestože kvantitativní restrikce ustupují, nelze v žádném případě hovořit o jejich vymizení (viz úvodní část). Je tak nutné se zabývat i regulací tohoto procesu. Základními zásadami, které jsou v dohodě vyjádřeny, je, že dovozní licenční řízení má být jednoduché, transparentní a předvídatelné tak, aby se nestalo překážkou obchodování. Dohoda připouští situace, kdy jsou potřebné licence. Upravuje jednak automatické licence (článek 2), kde základním předpokladem pro jejich zavedení je to, aby se nestaly překážkou obchodu. Dále obsahuje neautomatické licence (článek 3), jejichž užití by mělo být transparentní, předvídatelné, nezatížené poplatky více, než je to nutné, a vydané rovněž v určitém časovém limitu.

Dohoda o subvencích a vyrovnávacích opatřeních. Problematika subvencí a vyrovnávacích cel je v právu Světové obchodní organizace ošetřena zejména článkem VI GATT 1994 a Dohodou o subvencích a vyrovnávacích opatřeních. Článek VI hovoří o možnosti přijmout vyrovnávací cla. Vlastní problematika subvencí včetně procesních pravidel je upravena v Dohodě o subvencích a vyrovnávacích opatřeních. Tato dohoda upravuje dva problémy: jednak se snaží o určitou disciplínu v užití podpor, jednak upravuje chování státu, který chce realizovat určité opatření vůči jinému státu, který porušil pravidla o podporách. Je tak možné jednak se obrátit na systém řešení sporů v rámci Světové obchodní organizace, jednak je možné, aby stát vyvolal vlastní šetření a přijal vyrovnávací opatření. Konkrétně dohoda upravuje:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Právo mezinárodního obchodu. Včetně problematiky mezinárodního rozhodčího řízení. 4. vydání.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.