Předpoklady vzniku odpovědnosti za újmu v soukromém právu

Předpoklady vzniku odpovědnosti za újmu v soukromém právu

David Novák

Vzor citace:

NOVÁK, D. Předpoklady vzniku odpovědnosti za újmu v soukromém právu. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2020, 132 s.

Text publikace nebyl nakladatelstvím redakčně zpracován.

Právní stav publikace je k 1. 12. 2020.

© JUDr. David Novák, Ph.D., 2020

ISBN 978-80-7598-740-2 (brož.)

ISBN 978-80-7598-741-9 (e-pub)

ISBN 978-80-7598-742-6 (mobi)

www.wolterskluwer.cz

O autorovi

JUDr. David Novák, Ph.D., se narodil v roce 1987. Studia v oboru Právo a právní věda na Právnické fakultě Univerzity Karlovy ukončil v roce 2011. V roce 2014 získal na téže fakultě titul JUDr., když obhájil rigorózní práci na téma Vývoj českého dědického práva s ohledem na omezení autonomie vůle zůstavitele. V roce 2019 zakončil na Právnické fakultě Univerzity Karlovy obhajobou disertační práce na téma Předpoklady vzniku odpovědnosti za škodu v soukromém právu doktorské studium.

Autor působí od 1. 1. 2015 jako advokát v Praze.

Seznam použitých zkratek[1]

Použité zkratky názvů právních předpisů:

ABGB

císařský patent č. 946/1811 Sb. z.s., Obecný zákoník občanský

BGB

občanský zákoník Spolkové republiky Německo

Code Civil

občanský zákoník Francouzské republiky

občanský zákoník / obč. zák.

zák. č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

občanský zákoník 1950

zák. č. 141/1950 Sb., občanský zákoník

občanský zákoník 1964 / zák. č. 40/1964 Sb.

zák. č. 40/1964 Sb., občanský zákoník (není-li v textu stanoveno jinak, ve znění účinném do 31. 12. 2013)

obchodní zákoník / obch. zák.

zák. č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník (není-li v textu stanoveno jinak, ve znění účinném do 31. 12. 2013)

trestní zákoník

zák. č. 40/2009 Sb., trestní zákoník

zákon o obecní policii

zák. č. 553/1991 Sb., o obecní policii

zákon o policii

zákon č. 273/2008 Sb., o Policii České republiky

zákoník práce

zák. č. 262/2006 Sb., zákoník práce

Použité zkratky názvů institucí a jiné:

ČR

Česká republika

NS

Nejvyšší soud ČR

NSS

Nejvyšší správní soud ČR

PETL

Principy evropského deliktního práva

Sb.

Sbírka zákonů

ÚS

Ústavní soud ČR

Zb.

Zbierka zákonov Slovenskej republiky

[1]  Není-li uvedeno jinak, jsou všechny předpisy v textu citovány ve znění pozdějších předpisů.

Předmluva

Téma odpovědnosti bylo, je a vždy podle mého úsudku bude jedním z klíčových společenských témat, přestože to tak někdy v českém právním prostředí nevypadá. Mezi jednotlivými druhy odpovědnosti, s níž se může člověk setkat, má od dob existence státu klíčový význam odpovědnost právní, a to přirozeně proto, že právo představuje soubor obecně závazných pravidlech chování aprobovaných a vynucovaných státní mocí. V tomto směru hraje důležitou roli především odpovědnost trestní a právě občanskoprávní. Obě kategorie odpovědnosti, stejně jako mnohé další, mají pro fungování společnosti zásadní význam, neboť prostřednictvím svých následků napomáhají uskutečňování a bránění práva, což vede jednotlivé adresáty právních norem k tomu, aby se chovali v souladu s právem. Občanskoprávní odpovědnost je v této roli nenahraditelná, neboť občanskoprávní odpovědnost plní nejen funkci prevenční, ale zejména funkci kompenzační, jíž se snaží nastolit, resp. navrátit rovnováhu tam, kde již bylo do práva zasaženo. Občanskoprávní odpovědnost mimo jiné napomáhá stabilitě a co nejhladšímu běhu právního života fyzických i právnických osob, subjektů občanského práva. Ve zcela obecné rovině je lhostejné, zda následkem porušení právní povinnosti vznikla vada, škoda, došlo k prodlení nebo jinému nežádoucímu právem předpokládanému následku. Občanskoprávní odpovědnost má mnoho podkategorií, z nichž se na následujících stránkách budu věnovat, třeba však zdůraznit, že zdaleka nikoli výlučně, občanskoprávní odpovědnosti za škodu, respektive i jinou újmu.

Právní úprava občanskoprávní odpovědnosti za újmu, resp. dřívější terminologií odpovědnosti za škodu, prošla v posledních letech na našem území zásadním vývojem, který znamenal změny jak v oblasti principů, na nichž je založeno odpovědnostní právo, jakož i zásadní změnu v podstatě samotného vnímání odpovědnosti. Nepominutelným milníkem bylo přijetí občanského zákoníku, který se v mnohém distancuje od právní úpravy odpovědnosti známé z občanského zákoníku 1964 a občanského zákoníku 1950. Je však otázkou, zda to je vždy ku prospěchu věci. Je nepochybné, že právní úprava občanského zákoníku, a to nejen pokud jde o odpovědnost, má v české občanskoprávní teorii i praxi své zastánce i kritiky. Některé změny jsou evidentní na první pohled, jiné jsou tak prezentovány, ale možná jde o řešení nikoli tolik neznámá, jak by se mohlo zprvu zdát. I to bude předmětem zkoumání v rámci mého tématu.

Cílem této publikace je zabývat se jak vymezením samotného pojmu odpovědnosti jako základní kategorie, s níž bude zhusta pracováno v následujícím výkladu a úvahách nad základy odpovědnosti, jakož i jednotlivými předpoklady, při jejichž současném naplnění odpovědnost vzniká. Zevrubnému zkoumání budou tudíž podrobeny jak pojem odpovědnosti, tak systémy odpovědnosti, jimiž rozumím komplexy předpokladů v souhrnu vedoucích ke vzniku odpovědnosti. Následuje zkoumání jednotlivých předpokladů vzniku odpovědnosti. Představena by měla být jednak teoretická rovina jednotlivých možných teoretických konstrukcí, jednak praktická rovina. V praktické rovině se pokusím o demonstraci vlivu jednotlivých teoretických řešení na myslitelné skutkové případy. To vše v rámci vymezeného tématu, tedy se zaměřením na odpovědnost za újmu, jakožto zásadní druh občanskoprávní odpovědnosti. I přesto budou některé styčné prvky a zcela obecné výklady o odpovědnosti předloženy zvláště v rámci vymezení pojmu odpovědnosti. Dílčím úkolem bude snaha o vyhledání případných sporných bodů právní úpravy či problémů, jejichž řešení si vyžaduje praxe, ale tyto nejsou právem řešeny, s tím, že následně se přirozeně pokusím o nalezení správného řešení, nebo alespoň předložení jedné z možných variant přístupu.

Vzhledem k tomu, že v hledáčku pozornosti budou po obecně širším úvodu především jednotlivé předpoklady vzniku odpovědnosti za újmu, a to jak v rámci deliktní, tak závazkové odpovědnosti, co do jejich podstaty jako důvodů vedoucích k odpovědnosti, není cílem této knihy zabývat se blíže otázkami, které s vymezeným tématem bezprostředně nesouvisí. Jedná se např. o otázky rozsahu náhrady újmy, způsobu výpočtu škody, stanovení přiměřeného zadostiučinění za újmy nemajetkové, podrobnější zpracování problematiky subjektů odpovědnosti, včetně plurality škůdců apod. Problematika souvisejících okruhů bude zmíněna spíše okrajově a tam, kde se to bude jevit vhodné s ohledem na řešené téma.

Inspiračními zdroji, k nimž se občanský zákoník sám hlásí, byly zahraniční právní úpravy i historická tradice, stejně jako některé mezinárodní projekty, např. text Principů evropského deliktního práva, vypracovaných Evropskou skupinou pro deliktní právo.[1] Tyto stranou pozornosti nebudou tam, kde se to bude jevit jako důležité, zejména s ohledem na konkrétní inspirační zdroj. Podáno bude jak srovnání s právní úpravou v jiných evropských zemích, tak srovnání s principiální úpravou obsaženou právě v PETL. Nelze totiž přehlédnout, že pokud se samotný zákonodárce jako k inspiračnímu zdroji hlásí právě k PETL, mohou tyto představovat zásadní pramen, který může napomoci při interpretaci jednotlivých ustanovení nebo při řešení otázek, které právní úprava záměrně neupravuje a ponechává jejich zodpovězení soudní praxi, případně v teoretické rovině doktríně.

[1]  Není přitom bez zajímavosti, že členy Evropské skupiny pro deliktní právo, která PETL formulovala jako shrnující dokument zahrnující moderní trendy ve vývoji deliktního práva, jsou nejen profesoři z evropských zemí, ale i z USA, nebo Izraele. Lze tudíž mít za to, že v PETL je obsažen i mimoevropský náhled na problematiku deliktního práva.

1.

Občanskoprávní odpovědnost

1.1.
Obecné úvahy nad pojmem odpovědnosti

V rámci zvoleného tématu a vymezeného cíle se sluší zabývat se nejprve otázkou, co lze rozumět pod pojmem občanskoprávní odpovědnost. Jde beze sporu o problém mimořádně zajímavý a možná překvapí, že snahy o definování pojmu odpovědnosti jsou, vezmeme-li v úvahu stáří samotných kořenů soukromého práva, v podstatě nové, či řekněme novodobé. Z představitelů české právní vědy se tímto problémem blíže zabýval jako první v podstatě až Viktor Knapp, který předchozí téměř nepatrné snahy o definici občanskoprávní odpovědnosti považuje za kusé a neuspokojivé.1

Na shora uvedenou problematiku definice občanskoprávní odpovědnosti se v právní teorii, zejména občanskoprávní, vyvinulo v návaznosti na Knappovu kritiku stavu řešení této problematiky postupně několik názorů, které se snaží občanskoprávní odpovědnost co nejlépe definovat. Jak odpovídá užívanému přívlastku, nebudu se v této práci nijak věnovat definici odpovědnosti trestněprávní či jiné, od občanskoprávní odpovědnosti odlišné. Dále si tak dovolím užívat pojmu občanskoprávní odpovědnosti a odpovědnosti jako pojmů totožných, když další výklad má za cíl, nebude-li výslovně zejména pro ilustraci uvedeno jinak, věnovat se pouze definici odpovědnosti občanskoprávní.

Dle Lubyho^2 lze koncepce občanskoprávní odpovědnosti rozdělit do 2 kategorií, a to konkrétně jednak na teorie chápající občanskoprávní odpovědnost jako složku občanskoprávního vztahu a jednak na teorie považující občanskoprávní odpovědnost za občanskoprávní sankci.

Knappová jde v třídění názorů dále a vyčleňuje z první výše zmíněné kategorie dle Lubyho, tj. kategorie teorií chápajících občanskoprávní odpovědnost jako složku samotného právního vztahu, subkategorii teorií, které považují občanskoprávní odpovědnost za hrozbu občanskoprávní sankcí s tím, že zároveň přidává další kategorii, a to názory pozitivistické. Knappová tudíž vychází z třídění názorových koncepcí do 4 skupin.3 Sama však uvádí, že by bylo možné vystačit s Lubyho kategorizací, nicméně rozdělení do 4 skupin považuje za vhodnější, i když následně se (možná trochu překvapivě) nezabývá hned první vymezenou kategorií, tj. skupinou názorů považujících odpovědnost za složku občanskoprávního vztahu, když uvádí, že názory tohoto druhu se „už vyskytují jen ojediněle“.4 Je proto otázkou, zda vymezení této kategorie jako zcela samostatné nebylo již v době vzniku citované práce nadbytečné.

Švestka v tomto ohledu v poslední době pracoval, podobě jako Luby, v podstatě s tříděním na dvě skupiny možných pojetí odpovědnosti, které uvádí jako dva hlavní názorové proudy.5

1.2.
Odpovědnost jako hrozba sankcí

Vraťme se ale nyní na počátek snah o definování odpovědnosti v české právní teorii. S první podrobně odůvodněnou a rozebranou definicí občanskoprávní odpovědnosti přichází, jak uvedeno výše, V. Knapp, který odpovědnost chápe jako hrozbu sankcí, tedy mimo jiné jako imanentní složku občanskoprávního vztahu, která je tomuto právnímu poměru vlastní již od počátku. Již z tohoto důvodu považuji osobně za nadbytečné právě tento právní názor považovat za samostatnou kategorii koncepcí odpovědnosti, jak činí Knappová. Pokud jde o Knappovu teorii, pak tato vychází z úvahy nad základním problémem, zda subjekt odpovídá za splnění povinnosti nebo zda odpovídá až za porušení, resp. nesplnění povinnosti. Uvedená otázka mimo jiné vychází z rozdílného chápání pojmu odpovědnosti v obecném vyjadřování a vnímání lidí. Knapp se přitom přiklání právě k tomu, že odpovědnost jako hrozba sankcí vzniká již spolu se vznikem primární právní povinnosti, přičemž tato jaksi latentní^6 složka se aktivuje až v případě porušení povinnosti. Sankcí přitom míní sankci hmotněprávní v podobě jisté újmy, kterou je porušitel práva postižen, nikoli sankci procesní ve formě donucení cestou exekuce.7

1.3.
Odpovědnost jako sekundární právní povinnost

V právní teorii však po definování Knappovy teorie převládl názor,8 který považuje občanskoprávní odpovědnost za sekundární právní povinnost předpokládanou sankční složkou příslušné normy. S touto teorií přichází u nás M. Knappová,9 na kterou navazují další autoři.10 Východiskem je mimo jiné chápání odpovědnosti jako odpovědnosti za porušení povinnosti, nikoli za samotné splnění. Sekundární právní povinnost může mít přitom různou podobu, když zde definujeme občanskoprávní odpovědnost obecně. Ta se následně, dnes již zcela přirozeně, dělí v návaznosti na povahu porušené primární povinnosti a následky, které z porušení povinnosti vyplynou jako sekundární právní povinnost, a to zejména na odpovědnost za škodu, odpovědnost za vady, odpovědnost za prodlení. V rámci vymezeného tématu se budeme dále zabývat jen odpovědností za škodu, kdy je, jak již název napovídá, obsahem sekundární právní povinnosti povinnost nahradit škodu. Jedná se přitom o nejčastější občanskoprávní následek porušení povinnosti. S ohledem na skutečnost, že občanskoprávní povinnost je v rámci teorie Knappové chápána co do podstaty jako kterákoli jiná právní povinnost, vychází definice zcela správně z vymezení samotné právní povinnosti, kterou chápe jako „právem uloženou míru nutnosti určitého chování“.11 V návaznosti na citovanou práci z roku 1957, kde definuje odpovědnost jako „míru rozšíření práv a povinností subjektů právního vztahu v důsledku porušení povinnosti“,12 autorka svou teorii zpřesňuje a dochází k závěru, že občanskoprávní odpovědnost je možno nejlépe definovat jako „rozšíření míry nutnosti chování, k němuž došlo v důsledku porušení povinnosti“.13

V dnes již legendárním díle, které bylo již výše několikrát zmíněno či citováno, Prevencia a zodpovednosť v občianskom práve, uvádí Luby, že „občianskoprávna zodpovednosť a občianskoprávna sankcia je to isté a totožné s povinnosťou, ktorú možno nazývať zodpovednostnou alebo sankčnou povinnosťou“.14 Luby tedy taktéž, stejně jako Švestka v níže uvedeném případu, chápe odpovědnost jako samostatnou právní povinnost sankční povahy vznikající jako následek porušení povinnosti primární.

Švestka ve své práci Odpovědnost za škodu podle občanského zákoníku zastává názor, že „nepříznivý právní následek předvídaný sankční složkou příslušné normy lze obecně nazvat odpovědností podle hmotného práva (občanskoprávní odpovědností) neboli sankcí ve smyslu hmotného občanského práva (občanskoprávní sankcí)“.15

Zde se hodí poznamenat, že Knappová zcela neztotožňuje pojem hmotněprávní občanskoprávní sankce s občanskoprávní odpovědností, když mimo jiné uvádí, že právním následkem porušení povinnosti je v mnoha případech též perpetuace původní právní povinnosti nově opřená o další právní důvod (je tomu tak, pokud jde o odpovědnost za škodu, např. v případě náhrady formou restituce v předešlý stav), která nemá ve své podstatě sankční charakter. Je přitom jisté, že odpovědnostní povinnost vzniká vždy nezávisle na tom, zda původní povinnost trvá, nebo zda zanikla. Knappová tak není ve všech případech přesvědčena o tom, že by odpovědnost byla právní povinností sankčního charakteru. Již v roce 1966 je u Švestky patrné, že shodně s Knappovou nepovažuje za součást občanskoprávní odpovědnosti procesní sankci v podobě možnosti vynucení primární povinnosti prostřednictvím exekuce, když hovoří o „sankci ve smyslu hmotného občanského práva“. Švestka pak v pozdějších dílech přímé ztotožnění odpovědnosti a hmotněprávní občanskoprávní sankce již opouští.16 K těmto názorům lze přisvědčit, když lze mít za to, že ne všechny odpovědnostní povinnosti jsou povinnosti sankční povahy. Účel sankční pak není ani hlavním, ani jediným účelem odpovědnosti.

Nelze pak nevidět, že zmíněné názory Knappové a Švestky vychází mimo jiné z mírně odlišného názoru na povahu občanskoprávní sankce,17 resp. okamžik jejího vzniku, než výše uvedená teorie Knappova. Dle Knappa existuje občanskoprávní sankce jako latentní součást občanskoprávního vztahu od počátku a je jaksi aktivována za splnění právem určených předpokladů. Dle názoru z kategorie Knappové a Švestky vzniká sankční povinnost až po porušení primární povinnosti též za právem stanovených předpokladů. Zejména v případě odpovědnosti za škodu pak není pochyb o tom, že odpovědnostní povinnost k náhradě v penězích má mimo jiné sankční charakter.

Věnujíce se problematice kauzálního nexu v případě institutu odpovědnosti za škodu vyslovuje, tehdy ještě bez bližšího odůvodnění a spíše mimochodem, názor považující odpovědnost za škodu za následnou povinnost sankční povahy již Tilsch ve svém příspěvku k poctě Dr. Antonína rytíře Randy, když uvádí, že „sankce civilní, povinnost k náhradě, nastává jen tehdy, když škoda skutečně byla spůsobena …“18 Zmíněný autor pak myšlenku dále rozvíjí v tom směru, že občanskoprávní sankce nestíhá pokus, ale je nutné, aby protiprávní jednání způsobilo nepříznivý následek v majetkové sféře poškozeného. Tím zdůrazňuje jeden ze základních předpokladů vzniku odpovědnosti za škodu, o kterých bude dále pojednáno, konkrétně vznik škody. Z toho je zřejmé, že uvedené neplatí pro jiné druhy občanskoprávní odpovědnosti, např. pro odpovědnost za prodlení.

Bez zajímavosti není ani to, že v roce 1938 dochází k obdobným závěrům o povaze občanskoprávní odpovědnosti ve francouzské teorii Marton, který uvádí, že „výraz ,odpovědnost‘ vyjadřuje situaci, v níž se nachází ten, kdo nesplniv povinnost, závazek stanovený jakoukoli normou … je vystaven nepříznivým následkům, které orgán příslušný bdít nad dodržováním normy předvídá pro případ jejího porušení … odpověden je ten, kdo musí snést následky nesplnění povinnosti, závazku …“19

Dle mého názoru lze mezi teorie považující odpovědnost za zvláštní právní povinnost zahrnout i názory, které Knappová označuje jako pozitivistické a vyčleňuje je do zvláštní kategorie teorií. Jde zejména o názor francouzských civilistů Henri Mazeauda, Léona Mazeauda a André Tunca, kteří staví na teorii střetu zájmů škůdce a poškozeného, přičemž dochází k závěru, že „… někdo je odpovědný vždy, je-li povinen nahradit škodu.“20 Lze přitom zcela souhlasit s Knappovou, která uvádí, že danému vyjádření není co vytknout z pohledu toho, že vychází ze shrnutí výsledného stavu, jak je předpokládán pozitivním právem. Z čistě právně teoretického hlediska však jde o definici kruhem, když je v podstatě učiněn závěr, že odpovědnost nese ten, kdo je odpověden.21 Tedy v podstatě o definici nejde. Jedná se toliko o shrnutí toho, co plyne z právní úpravy, což samozřejmě není bez významu. Navíc je patrné, že výše zmínění autoři vycházejí z toho, že odpověden je ten, kdo má odpovědnostní povinnost. V daném případě nerozlišují mezi odpovědností obecně a odpovědností za škodu jako specifickou kategorií odpovědnosti. Pozitivistické názory tak lze zahrnout do kategorie teorií, které považují odpovědnost za občanskoprávní sankci.

1.4.
Pojetí občanského zákoníku

Ač, jak uvedeno výše, zůstaly teorie považující odpovědnost za imanentní složku primárního občanskoprávního vztahu, tedy v našem právním prostředí zejména teorie V. Knappa považující odpovědnost za hrozbu sankcí, prakticky osamoceny, vychází z ní občanský zákoník, když preferuje chápání odpovědnosti jako odpovědnosti za splnění povinnosti.22

Osobně jsem toho názoru, že výstižnější a správnější je chápání občanskoprávní odpovědnosti jako sekundární právní povinnosti vznikající jako následek porušení povinnosti primární. Toto chápání dle mého soudu lépe vystihuje podstatu odpovědnosti a její funkce, zejména pak klíčovou funkci reparační, případně funkci satisfakční. Pojetí občanského zákoníku se omezuje jen na funkci preventivní. Mám přitom za to, že nelze odhlédnout ani od toho, že i v obecném chápání lidí převažuje vnímání odpovědnosti jako následného nepříznivého následku. Platí to samozřejmě zejména ve vztahu k odpovědnosti trestněprávní, a to v širším smyslu včetně odpovědnosti za přestupky. Na příkladu z oblasti veřejnoprávní odpovědnosti lze přitom chápání lidí velmi dobře demonstrovat. Jen těžko si je totiž možno představit, že by byl někdo trestně odpovědný za to, že nikomu nezpůsobí z nedbalosti škodu na zdraví, přičemž by nad každou osobou visela jako Damoklův meč hrozba sankce v podobě trestu odnětí svobody. I dle českého pozitivního práva je pak nedostatek deliktní způsobilosti, např. v podobě nízkého věku, okolností, která odpovědnost ex post vylučuje, nikoli podmiňuje.23 Nicméně i odpovědnost občanskoprávní, zejména pokud jde o odpovědnost za škodu, je vnímána jako následná povinnost či zavázanost k určitému chování, např. k náhradě škody. Nelze přitom odhlédnout ani od toho, že hrozba sankcí nemůže být sama o sobě ještě odpovědností, neboť ze samotné hrozby nemůže být rušitel postižen z titulu odpovědnosti. Z hrozby nevzniká poškozenému žádný nárok.24 Vyjádřeno terminologií odpovědnosti za škodu, nemůže být nikdo odpověden jen proto, že dluží, nebo má jinou povinnost. Odpovědnost nastupuje až v případě porušení povinnosti primární, a to při splnění dalších předpokladů vzniku odpovědnosti za škodu, které budou podrobně rozebrány dále a mezi které patří mimo jiné vznik škody. Kdybychom připustili Knappovu teorii jako správnou, museli bychom přehodnotit přístup k vymezení předpokladů vzniku odpovědnosti za škodu. Přikláním se tedy zejména k názorům Knappové, Lubyho a Švestky, z nichž bude dále vycházeno v následujících úvahách. Knappova teorie navíc příliš neobstojí v případě deliktní odpovědnosti, kdy bychom museli nutně dojít k názoru, že odpovědnost vzniká prakticky již se vznikem deliktní způsobilosti. Osoby by pak v právním smyslu byly odpovědny za to, že nezpůsobí škodu, nikoli za škodu způsobenou, a nemohli bychom tak vůbec hovořit o odpovědnosti za škodu^25 ve smyslu, jak je tento termín v této práci užíván a bude užíván i nadále. Tak tomu ostatně je i v občanském zákoníku, který hovoří o povinnosti nahradit škodu, nikoli o odpovědnosti za škodu.26 Z výše zmíněných důvodů však toto koncepční řešení nepovažuji za šťastné, a to mimo jiné proto, že ani s tímto terminologickým přístupem se občanský zákoník nevypořádává s problémem, že ze samotné hrozby sankcí, či primární právní normy, jejímž účelem je především stanovení pravidla chování, jinak řečeno z původní právní povinnosti v širším smyslu, žádný nárok na náhradu nevznikne bez toho, aniž by došlo k porušení práva, tedy primární povinnosti, a tím ke vzniku nového právního vztahu. To platí tím spíše za situace, kdy občanský zákoník v ust. § 2909 normuje, že „Škůdce, který poškozenému způsobí škodu úmyslným porušením dobrých mravů, je povinen ji nahradit; …“ Z toho je zřejmé, že ač vychází občanský zákoník z koncepce odpovědnosti za splnění, nepříznivé právní následky pro škůdce spojuje až s porušením práva. K obdobnému závěru můžeme dospět i při výkladu ust. § 2910 občanského zákoníku, které obsahuje druhou klíčovou skutkovou podstatu odpovědnosti a stanoví, že: „Škůdce, který vlastním zaviněním poruší povinnost stanovenou zákonem a zasáhne tak do absolutního práva poškozeného, nahradí poškozenému, co tím způsobil. Povinnost k náhradě vznikne i škůdci, který zasáhne do jiného práva poškozeného zaviněným porušením zákonné povinnosti stanovené na ochranu takového práva.“ Ještě zřetelnější je tento problém podporující správnost mého závěru vycházejícího z výhrady Knappové v případě odpovědnosti za porušení smluvní povinnosti, kdy ust. § 2913 odst. 1 občanského zákoníku stanoví, že „poruší-li strana povinnost ze smlouvy, nahradí škodu … “

1.5.
Závěrem k problematice definování odpovědnosti

Závěrem lze v návaznosti na shora uvedené podrobnější výklady ještě potvrdit, že je možno, jak bylo již výše naznačeno, Lubyho kategorizaci teorií odpovědnosti na teorie chápající občanskoprávní odpovědnost jako složku občanskoprávního vztahu a na teorie považující občanskoprávní odpovědnost za občanskoprávní sankci považovat za zcela postačující a dostatečně zachycující klíčové rozdíly jednotlivých koncepcí, kdy jde zejména o rozdílný přístup k chápání toho, zda subjekt práva odpovídá za splnění, nebo za porušení povinnosti.27 Tím spíše, když i sama Knappová, která názory pozitivistické vyčleňuje zvlášť, přiznává, že „názor pozitivistický … je koneckonců jistou variantou názorů spatřujících podstatu občanskoprávní odpovědnosti v civilní sankci“.28 V návaznosti na možné rozdílné chápání pojmu civilní sankce, jehož obsah nebyl rovněž dosud definitivně vyřešen,29 mám za to, že by bylo vhodné případně zobecnit označení prvé kategorie jako skupiny teorií chápajících občanskoprávní odpovědnost jako sekundární právní povinnost vznikající z porušení povinnosti primární, a to vycházeje z toho, že ne všechny následky porušení povinnosti mají sankční povahu. Obsah kategorie by však zůstal nedotčen. Pokud bychom vyšli z obecnějšího pojetí sankce jako samotné odpovědnostní povinnosti, výše uvedený problém nevznikne a terminologické změny není třeba. V rovině obecné občanskoprávní odpovědnosti mám však za vhodnější hovořit o sekundární právní povinnosti obecně.

I přesto, že převažujícím názorem je názor považující odpovědnost za nepříznivý právní následek v podobě nového závazku vznikajícího jako následek porušení právní povinnosti, je jisté, že problém definování pojmu občanskoprávní odpovědnosti nebyl dosud v českém právním prostředí vyřešen, a lze očekávat, že bude i nadále předmětem řady vědeckých prací. Ještě více právě po přijetí občanského zákoníku, jež v jistém smyslu opět oživuje myšlenky právě opačné. V mých očích méně správné. A to i přesto, že již Knappová se snažila obě teorie jaksi smířit a za pomoci vytvoření svébytné kategorizace odpovědnosti uzavřít, že vlastně obě teorie nejsou v rozporu, ale mohou existovat vedle sebe jen proto, že vycházejí z odlišného pojetí odpovědnosti.30 Mě osobně však dané odůvodnění nepřesvědčilo. Lze sice souhlasit s tím, že hrozba sankce v občanském právu a v právu obecně existuje a má nezanedbatelný význam. To je v podstatě nepochybné. Mám však za to, že hrozba sankcí ještě není odpovědností. Odpovědnost může být v právu jen jedna, a to mimo jiné z toho důvodu, že by se jevilo minimálně zvláštní, pokud by byl někdo odpověden z více odpovědností, byť by byly teoreticky rozlišeny.31 Primární povinnost, pokud je plněna řádně a včas, nepotřebuje dalšího právního titulu v podobě odpovědnosti k tomu, aby byla realizována.

O podobné sblížení obou teorií a překlenutí rozporů, i když jiným způsobem, se snaží i Štěpán, který dovozuje, že osoba v právu odpovídá jak za splnění povinnosti, tak za její porušení.32 Lze plně souhlasit se Švestkou, který dokonce považuje tento názor za samostatnou koncepci či teorii odpovědnosti, že občanskoprávní odpovědnost, resp. dokonce právní odpovědnost jako taková je jen jedna,33 a to zejména s ohledem na důvody shora uvedené. Osobně mám přitom za to, že o samostatnou teorii, třetí názor, se v tomto případě nejedná. Jde toliko o pokus sblížit obě teorie pokusem o zdůvodnění toho, že mohou existovat vedle sebe.

Obdobný názor zastává i Tichý, který považuje obě teorie, tj. teorii o odpovědnostní povinnosti a teorii o hrozbě sankcí, za logicky rozporné. Naproti tomu, jak vylíčeno výše, nesdílím názor Tichého, který uvádí, že „pojmologicky je kategorie odpovědnosti jasná“.34 Tichý se přitom jako ke správným přiklání k názorům chápajícím odpovědnost jako sekundární právní povinnost, s čímž samozřejmě bez dalšího souhlasím.

2.

Předpoklady vzniku odpovědnosti za škodu obecně

2.1.
Obecné úvahy

V této kapitole si dovolím navázat na předchozí výklad obecným definováním předpokladů vzniku odpovědnosti za škodu a představením základních systémů odpovědnosti za škodu, které se v právních řádech evropských zemí vyskytují.

V rámci řešení tohoto úkolu je nutno úvodem poznamenat, že následující úvahy budou vycházet z pojetí odpovědnosti jako sekundární právní povinnosti vznikající jako následek primární právní povinnosti. V případě, že bychom vycházeli z jiné teorie, zejména z teorie V. Knappa, která považuje odpovědnost za hrozbu sankcí a vychází z odpovědnosti za splnění, museli bychom, pokud jde o vymezení předpokladů vzniku odpovědnosti, resp. v rámci vymezeného tématu odpovědnosti za škodu, dospět k odlišným závěrům. Přidržím se tedy teorie, kterou uznávám jako správnou, a to teorie sekundární právní povinnosti a odpovědnosti za porušení právní normy primární.

2.2.
Druhy občanskoprávní odpovědnosti

Pozornému čtenáři jistě neušlo, že se snažím striktně rozlišovat pojmy občanskoprávní odpovědnost a odpovědnost za škodu. Je tomu tak samozřejmě proto, že občanskoprávní odpovědnost, resp. odpovědnost ve smyslu předchozího vymezení tohoto pojmu, je termínem obecným. V občanském právu lze následně vymezit podle různých kritérií několik druhů odpovědnosti, u nichž se, někdy více, někdy méně, liší předpoklady vzniku sekundární právní povinnosti zpravidla sankční povahy. Proto se zde o jednotlivých druzích odpovědnosti ve výše uvedeném smyslu krátce zmíním.

Za nejzásadnější členění v naznačeném směru považuji členění občanskoprávní odpovědnosti podle předmětu a účelu primární normy, z jejíhož porušení odpovědnost vzniká. Z tohoto kritéria vychází všeobecně známé a uznávané teoretické členění odpovědnosti na odpovědnost za vady, odpovědnost za prodlení, a to dlužníka i věřitele, a konečně odpovědnost za škodu. Toto členění navíc není bez praktického významu, když právě tyto jednotlivé druhy odpovědnosti se vyznačují jistými odlišnostmi, pokud jde o předpoklady vzniku odpovědnosti i následky, které odpovědnost vyvolává, v podobě rozličných sekundárních právních povinností.35 Ač by bylo možno některé předpoklady vzniku odpovědnosti v případě jednotlivých druhů zobecnit a dospět tak ve velmi obecné rovině k vymezení předpokladů vzniku občanskoprávní odpovědnosti jako takové, není toto cílem práce zachycené na následujících stránkách a tomuto problému se věnovat nebudeme. Dále bude pojednáno zejména o předpokladech vzniku odpovědnosti za škodu.

Dalším významným členěním, resp. rozlišením kategorií odpovědnosti, které se pokouším striktně dodržovat, je dělení občanskoprávní odpovědnosti, resp. náhledem zvoleného tématu odpovědnosti za škodu, na odpovědnost deliktní a závazkovou, někdy označovanou jako smluvní. Klíčem tohoto členění je právní titul primární právní povinnosti, jejíž porušení má za následek vznik odpovědnosti. Pokud jde o porušení povinnosti plynoucí ze zákona či jiného právního předpisu, pak hovoříme o odpovědnosti deliktní, někdy označované jako mimosmluvní, nebo mimozávazkové. Je-li odpovědnost dána jako následek porušení povinnosti ze závazku, hovoříme o závazkové odpovědnosti. Někdy je tato kategorie označována jako kategorie smluvní odpovědnosti, což ovšem není zcela přesné, když toto pojmenování nereflektuje skutečnost, že závazky mohou vznikat i z jednostranných právních jednání,36 i když smlouva bude samozřejmě nejčastějším důvodem vzniku závazku. Toto dělení není přitom pouze akademické, když mezi oběma kategoriemi lze vysledovat rozdíly,37 zejména pokud jde o účel či funkci jednotlivých druhů odpovědnosti.

Jak vyzdvihuje ve svém díle Švestka, občanskoprávní odpovědnost (jako jedna z forem právní odpovědnosti obecně) je jen jednou z forem společenské odpovědnosti, pod kterou lze zahrnout mimo jiné odpovědnost morální. V moderních právních úpravách odpovědnosti za škodu má toto zajímavý odraz, když morální odpovědnost získává dle mého názoru v jistém směru právní rozměr, jehož význam stále sílí, neboť nová česká úprava deliktního práva, stejně jako některé jiné právní systémy, staví do popředí jako základní skutkovou podstatu „porušení dobrých mravů“.38 To samozřejmě s přihlédnutím k tomu, že dobré mravy již samy o sobě jsou právní kategorií.39 Vychází však z morálních a etických zásad. Dle definice podané Ústavním soudem ČR jsou dobré mravy souhrnem etických, obecně zachovávaných a uznávaných zásad.40 Obdobná skutková podstata byla obsažena mimo jiné již v občanském zákoníku z roku 1964 ve znění po novele provedené zákonem č. 509/1991 Sb., která opětovným zavedením kategorie dobrých mravů nahradila dřívější politicky laděnou kategorii pravidel socialistického soužití. Skutková podstata porušení dobrých mravů však nebyla systematicky uvedena v popředí, jako je tomu v právní úpravě občanského zákoníku.

2.3.
Předpoklady vzniku odpovědnosti za škodu v obecné rovině

Důležité je rovněž vymezení toho, co míníme předpoklady vzniku odpovědnosti za škodu, a to s ohledem na skutečnost, že Knappová považuje za předpoklad vzniku odpovědnosti za škodu občanskoprávní povinnost, jejíž porušení má následně za důvod občanskoprávní odpovědnosti.41 V této práci má ale pojem předpokladů vzniku odpovědnosti za škodu mírně odlišný obsah. Předpoklady vzniku občanskoprávní odpovědnosti vnímám jako souhrn podmínek, které musí být splněny tak, aby mohla vzniknout odpovědnost jako následná právní povinnost. Mám přitom za to, že toto chápání pojmu předpokladů vzniku odpovědnosti za škodu je již v současné občanskoprávní teorii zažité a obecně přijímané.42 Předpoklady vzniku občanskoprávní odpovědnosti přitom buď stanoví příslušná právní úprava přímo, nebo je dovozuje právní teorie a soudní praxe.

Vycházeje ze zdařilé a obsáhlé definice Švestkovy, který jako zastánce teorie, k níž se přikláním, uvádí, že občanskoprávní odpovědnost je: „nepříznivý (negativní) právní následek za újmu způsobenou v majetkové či nemajetkové sféře jiné osoby občanského práva, který postihuje buď toho, kdo svým jednáním porušil původní (primární) občanskoprávní povinnost (smluvní či zákonnou – mimosmluvní), tj. toho, kdo se tak dopustil protiprávního činu, anebo toho, komu se přičítá k tíži zákonem kvalifikovaná (právně relevantní) událost vyplývající ze zvláštní povahy určitých právem většinou dovolených rizikových činností, představujících pro své okolí – i bez zaviněného protiprávního činu provozovatelů neboli při zachování veškeré řádné a očekávané péče – zdroj (riziko) zvýšeného nebezpečí vzniku právem nedovolených závažných majetkových a nemajetkových újem; stane-li se tak, vznikne nedovolený, tj. protiprávní stav, který je třeba v zájmu postižených napravit“,43 lze vymezit následující předpoklady vzniku odpovědnosti za škodu v občanském právu, a to porušení právní povinnosti,44 vznik újmy^45 a příčinná souvislost existující právě mezi vznikem škody a porušením právní povinnosti. K těmto třem zcela nezbytným předpokladům vzniku odpovědnosti za škodu přistupuje v případě některých skutkových podstat odpovědnosti za škodu čtvrtý předpoklad v podobě zavinění.

Výše uvedené předpoklady vzniku odpovědnosti za škodu se přitom odráží i ve vybraných právních normách a lze je tak z těchto norem zpětně dovodit. Tak např. ust. § 2910 občanského zákoníku věta první stanoví, že: „Škůdce, který vlastním zaviněním poruší povinnost stanovenou zákonem a zasáhne tak do absolutního práva poškozeného, nahradí poškozenému, co tím způsobil.“ V sankční složce zmíněné normy „nahradí, co tím způsobil“ je patrné, že předpokladem vzniku odpovědnosti za škodu i v rámci této dílčí skutkové podstaty je způsobení škody.46 Porušení zákonné povinnosti jako další z předpokladů vzniku odpovědnosti je pak stanoveno zcela výslovně, přičemž v tomto případě jde konkrétně o porušení povinnosti stanovené zákonem, jehož důsledkem je zásah do absolutního práva poškozeného. Stejně je tomu se zaviněním. Naproti tomu předmětné ustanovení ani jakékoli s tímto skutkovým případem přímo související ustanovení se blíže nevěnuje řešení problematiky příčinné souvislosti. Potřebu existence příčinné souvislosti mezi vznikem škody, případně nemajetkové újmy, a porušením zákonné povinnosti je nutno dovodit ze slova „způsobil“. V tomto případě navíc oproti jiným případům vystačíme se zaviněním v nedbalostní formě, přičemž nedbalost se v případě porušení zákonné povinnosti presumuje.47 Je přitom zjevné, že občanský zákoník se záměrně vyhýbá užití slova odpovědnost, resp. „odpovídá“.48 Je tomu tak právě proto, že občanský zákoník se hlásí, jak bylo rozebráno výše,49 k odlišnému pojetí institutu odpovědnosti a vychází z odpovědnosti za splnění povinnosti, nikoli za její porušení. V této souvislosti je ovšem poněkud paradoxní, že celá pasáž občanského zákoníku zabývající se odpovědností za škodu, a to hlava třetí části čtvrté, nese název „Závazky z deliktů“, což evokuje spíše pojetí odpovědnosti jako sekundární právní povinnosti, ve formě závazku z porušení právní povinnosti. Navíc není, a to dle mého soudu zcela nesprávně, vůbec zohledněno, že v rámci hlavy třetí části čtvrté je věnována pozornost i odpovědnosti za porušení smluvní povinnosti, která má svá specifika. Dochází tak zjevně k nešťastnému a chybnému zaměňování odpovědnosti za škodu a deliktní odpovědnosti, která je však, jak bylo rozebráno výše, kategorií užší, přičemž toto dělení není dobré s ohledem na určitá specifika těchto druhů odpovědnosti podceňovat. Tím spíše v případě právní úpravy v občanském zákoníku, která má pro deliktní a závazkovou odpovědnost, jak bude dále podrobně rozvedeno, odlišný režim předpokladů vzniku. Obě kategorie pak můžeme shrnout pod obecnějším pojmem občanskoprávní odpovědnosti, nebo pod pojmem odpovědnostního práva. V německé právní terminologii odpovídá předmětnému rozlišení diferenciace mezi pojmy Haftungsrecht (odpovědnostní právo) a Deliktsrecht (deliktní právo). K tomu lze pro úplnost poznamenat, že např. Švestka považoval za občanskoprávní delikty pouze zaviněná protiprávní jednání a objektivně protiprávní úkony řadil do samostatné kategorie.50 S rozvojem odpovědnosti na objektivním principu mám ovšem za to, že rozdíl se stírá a za delikty jsou běžně považovány i případy, kdy jde o odpovědnost objektivní s tím, že stěžejním pro rozlišení je kritérium právního základu povinnosti, jež je protiprávním jednáním porušena.51

K obdobným závěrům dospěl při analýze ust. § 1295 odst. 1 ABGB i Krčmář, který jako předpoklady vzniku odpovědnosti za škodu vymezuje protiprávní volní jednání, vznik škody, příčinnou souvislost (Krčmář hovoří o „kausalitě občanského práva“) a zavinění.52

2.4.
Porušení dobrých mravů jako porušení právní povinnosti

Pokud jde o již výše zmíněnou skutkovou podstatu porušení dobrých mravů, pak k této Švestka ve svém díle Odpovědnost za škodu podle občanského zákoníku^53 uvádí, že v případě tohoto případu mimozávazkové^54 odpovědnosti jsou podmínky, resp. předpoklady vzniku odpovědnosti specifické, když porušení tehdy „pravidel socialistického soužití“ nelze považovat za porušení právních povinností.55 To, zda hovoříme o pravidlech socialistického soužití nebo dobrých mravech, není přitom v rámci následné úvahy důležité, neboť podstata věci je neměnná. V tomto Švestkově pojetí tak není předpokladem vzniku odpovědnosti za škodu porušení právní povinnosti jako v případě obecné odpovědnosti za škodu, ale jedním z předpokladů je jednání proti dobrým mravům jako pravidlům čistě neprávním. K němu přistupuje vznik škody a úmyslné zavinění s tím, že mezi jednáním proti dobrým mravům a vzniklou škodou existuje příčinná souvislost jako poslední z nutných předpokladů vzniku odpovědnosti. Osobně mám za to, že vymezení zvláštních předpokladů vzniku odpovědnosti za škodu, resp. jednoho z nich není v tomto případě nezbytné. Naopak, jak naznačeno shora, mám za to, že pokud právo sankcionuje porušení určitého pravidla odpovědností za škodu, činí toto již samo o sobě z tohoto pravidla, stanovícího primární povinnost, právní pravidlo stanovící primární povinnost právní. V daném případě by se jednalo o povinnost nejednat úmyslně v rozporu s dobrými mravy, kterou lze dovodit přímo ze skutkové podstaty zmíněného deliktu.56 Jsem tedy i toho názoru, že i v tomto případě je základním předpokladem vzniku odpovědnosti za škodu porušení právní povinnosti, přičemž jde o specifickou právní povinnost, kterou je nutno dovodit přímo z příslušné právní normy definující obecnou skutkovou podstatu daného deliktu.57 K obdobnému závěru dospěl i Sedláček, který uvádí a považuje za logické, že není-li „porušena norma, není povinnosti nahraditi škodu.“ 58 Z kontextu je nepochybné, že autor má na mysli normu právní. Sedláček dokonce vychází z obdobného odůvodnění, když uvádí, že jednání „neporušuje sice žádnou jinou normu, ale odporujíc dobrým mravům, je reprobováno druhým odstavcem § 1295“.59 Lze tak mít za to, že dovozuje protiprávnost jednání porušení dobrých mravů právě ze skutkové podstaty příslušného deliktu.

K obdobnému závěru, tj. k tomu, že i v případě porušení dobrých mravů, resp. pravidel socialistického soužití, jde o porušení právní povinnosti, avšak s jiným odůvodněním, dochází i Knappová, která tvrdí, že v tomto případě ten, kdo jedná úmyslně nemravně, porušuje obecnou prevenční povinnost, tehdy stanovenou v ustanovení § 415 obč. zák.60 Osobně však toto zdůvodnění nepovažuji za příliš přesvědčivé, neboť toto naráží minimálně na dva problémy. Za prvé v případě porušení obecné prevenční povinnosti jako čistě zákonné právní povinnosti obecně postačí nedbalostní zavinění, a proto by bylo nutno v tomto případě každopádně dovodit, že jde o specifický druh právní povinnosti, jinak by každé porušení dobrých mravů muselo mít jako porušení právní povinnosti za následek vznik odpovědnosti, přičemž je jasné, že není úmyslem zákonodárce každé jednání proti dobrým mravům, jímž byla způsobena škoda, sankcionovat odpovědností za škodu. Za druhé by v tomto případě nebylo nutno definovat zvláštní skutkovou podstatu deliktu, ale vystačili bychom se základní skutkovou podstatou a porušením prevenční povinnosti, přičemž by postačilo vymezit subkategorii méně závažných porušení prevenční povinnosti, u nichž by se jako předpoklad vzniku odpovědnosti vyžadovalo úmyslné zavinění, případně by byly z odpovědnosti vyloučeny.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Předpoklady vzniku odpovědnosti za újmu v soukromém právu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.