Ve spárech šelmy

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Lauren Tarshisová

Ve spárech šelmy – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

I SURVIVED SERIES, BOOK 17: I SURVIVED THE ATTACK OF GRIZZLIES, 1967. Copyright © 2018 by Dreyfuss Tarshis Media, Inc. By arrangement with the author. All rights reserved.

Illustrations copyright © 2018 Scholastic Inc.

Photos ©: vi: Paul Sawer/Minden Pictures; 116: Courtesy National Park

Service; 121: 4X5 Collection/Superstock, Inc.; 125: Stephen Saks/Getty

Images; 127: Thomas Mangelsen/Minden Pictures; 129: Courtesy Chuck

Bartlebaugh/Be Bear Aware Campaign

Special thanks to John Hechtel

Translation © Eva Kadlecová, 2021

ISBN tištěné verze 978-80-264-3564-8

ISBN e-knihy 978-80-264-3597-6 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-264-3598-3 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-264-3596-9 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF)

Věnováno Scottu Dawsonovi

Kapitola 1

Úterý 8. srpna 1967
Granite Park,
národní park Glacier, Montana
Kolem půl desáté večer

Grrrrrauurrrrrrrrrrr!

Obrovský grizzly rozzuřeně řval. Z doširoka rozevřených čelistí mu kapaly sliny. Jeho drápy se leskly jako dýky. A Melody Vegová běžela o život. Nepochybovala o tom, že se ji ten medvěd chystá zabít.

Ještě před chvilkou seděla v poklidné temnotě, obklopená magickou divočinou národního parku Glacier.

Sovy houkaly. Noční hmyz tiše bzučel.

Ale pak se ozvalo něco jiného. Něco, z čeho Mel ztuhla krev v žilách.

Ohromné tlapy drtící zemi. Vlhké, sípavé výdechy. Hluboké, burácivé mručení.

Mel se zadívala do dálky.

A tam stál: grizzly. Stříbřitě hnědá srst se třpytila ve světle měsíce.

Melino tělo zachvátila panika. A než se stihla zamyslet, utíkala, co jí nohy stačily. Trvalo ale jen pár vteřin, než obrovské medvědí tlapy začaly dunět na zemi za jejími zády.

Srdce se jí mohlo samou hrůzou rozskočit. Zamířila k nejbližší borovici. Byla nevysoká a slabá. Ale byla její jedinou nadějí, jak zůstat naživu. V duchu se modlila, aby tenhle grizzly neuměl šplhat po stromech.

Medvěda od ní dělil už jen jeden skok, když se Mel vrhla na strom. Popadla jednu z nízkých větví, vykopla nohama a zhoupla se do koruny. Než ale stihla vyšplhat výš, medvěd stál na zadních. Ohnal se obří tlapou po její noze a Mel se do masa zaryly jeho drápy. Dařilo se jí nevnímat palčivou bolest, prýštící krev. Třesoucíma se rukama křečovitě svírala větve, vytahovala se výš a výš, pryč z medvědova vražedného dosahu.

Medvěd se ale nevzdával.

Začal bušit tlapami do kmene, rval z něj větev za větví a řičel přitom zuřivostí.

Graaaaaauuurrrrr!

Chatrný strom se otřásal, jako by byl stejně vyděšený jako Mel. A potom – prask. Větev, kterou Mel svírala v ruce, se zlomila. Mel ztratila rovnováhu. Čas se na chvíli zastavil, zatímco se dívka řítila vzduchem, obracela se, bezmocně máchala rukama a křičela o pomoc.

Padala a padala, země byla stále blíž. Mel se připravovala na sevření drtivých čelistí a vražedných drápů.

V národním parku Glacier ještě nikdy nezabil grizzly člověka.

Až dodnes.

Kapitola 2

O dva dny dříve
Neděle 6. srpna 1967
Jezero McDonald, národní park Glacier
Kolem osmé večer

„Mel! Chci se tě na něco zeptat,“ hlásil Melin čtyřletý bráška Kevin.

„Tak do toho,“ vyzvala ho Mel.

Byli na pláži před dědečkovým srubem. Kevin seděl Mel na klíně a hltal opečený marshmallow. Před nimi praskal oheň a jezero mělo v měsíčním světle tmavě nachovou barvu.

„Které zvíře je ze všech nejnebezpečnější, nejstrašidelnější a nejzuřivější?“ zeptal se Kevin.

„Tady v národním parku?“ opáčila Mel a spolkla poslední kousek své opečené sladkosti.

Kevin přikývl.

„Medvěd grizzly,“ poučila brášku. „Ale jen když ho vylekáš.“

To věděl přece každý.

„A které zvíře přepere grizzlyho?“ vyptával se dál Kevin.

„Hmmm,“ dumala Mel. Svého malého brášku milovala nade všechno na světě. I když ji svými neustálými otázkami někdy přiváděl k šílenství.

„Co třeba puma?“ navrhl Kevin.

„To pochybuju,“ odvětila Mel s očima upřenýma do ohně.

„Vlk?“

„Asi ne.“

„Kojot?“

„To si nemyslím.“

„Já už vím!“ zvolal vzrušeně Kevin. „Rosomák!“

Rosomáci byli divoká zvířata, která vypadala jako malí medvídci, ale ve skutečnosti byli příbuzní s lasicemi. Mel neměla tušení, jestli se pouštějí do šarvátek s grizzlyi.

Naštěstí se na kamenitém písku ozvalo chroupání kroků a od srubu k nim kráčel jejich dědeček.

„Mluvil tu někdo o rosomácích?“ zeptal se, když se posadil vedle nich. „Jednou jsem viděl rosomáka, jak sebral mrtvého jelena třem vlkům. Nebyl větší než lišák. Ale neměl žádný strach. Vůbec žádný.“

Kevin seskočil Mel z klína. „A může rosomák přeprat grizzlyho?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou děda. „Grizzly je ze všech nejsilnější. Ale něco ti povím: rosomáci jsou pěkně zuřiví!“

„Jako já!“ prohlásil Kevin a zavrčel. Vycenil zuby a z jeho ulepených prstíků se rázem staly ostré drápy. Potom vybuchl smíchy a s hihňáním se svalil dědovi do klína.

Jeho smích se nesl k hvězdnatému nebi. A v tu chvíli si mohla Mel aspoň namlouvat, že tohle jsou jen další normální, šťastné prázdniny v národním parku.

Ale na jejich výletě samozřejmě nebylo vůbec nic normálního. A Mel si byla skoro jistá, že nebude už nikdy šťastná. Táta zůstal doma ve Wisconsinu. Letos už si volno nemohl dovolit.

A maminka…

Maminka už nebyla. Zemřela vloni v prosinci při autonehodě.

Mel znovu ucítila v prsou bodavou bolest, jako by jí pukalo srdce. Vstala a snažila se zahnat slzy.

„Hned jsem tu,“ řekla dědovi a bráškovi a zamířila do srubu. Nechtěla, aby ji viděli plakat.

Mel do Glacieru letos jet nechtěla. Ale děda prohlásil, že tradice se musí dodržovat. Vždycky v létě jezdili na dva týdny do Glacieru. Děda tvrdil, že maminka by si přála, aby sem jeli i letos.

A táta souhlasil. „Vždyť ten park miluješ, Mel,“ připomínal jí. „Myslím, že ti to tam udělá dobře.“

Tím dobře táta myslel, že Mel dostane chuť dělat i něco jiného než sedět sama ve svém pokojíčku. Že dostane chuť vídat zase své kamarády, hrát softball, chodit na kuželky… prostě cokoliv.

Ale Mel se nechtěla cítit dobře. Nezasloužila si být šťastná. Protože to byla její vina, že maminka už nežila.

Mel rozrazila dveře srubu a mysl se jí opět zatoulala do té zasněžené prosincové noci.

Její kamarádka Tereza si moc přála, aby u ní Mel přespala. Maminka řekla, že to nejde, protože silnice jsou tak zledovatělé, že se po nich nedá jezdit. Mel ji přemlouvala a žadonila, a nakonec, když na chvíli přestalo sněžit, maminka svolila, že ji tedy odveze.

Vyjely na dálnici. Nebe se zatím vyjasnilo a sníh na pohled zářil. Maminka si začala zpívat: „Plavu si, ani nevím jak…“ A Mel se k ní přidala. Byl to takový jejich zvyk z dob, kdy byla Mel malá holčička. Kdykoliv spolu jely samy v autě, daly se společně do zpěvu. A čím hloupější písnička, tím lépe.

Pořád ještě si zpívaly, když maminka vjela do té zatáčky. Auto se ocitlo na černé ledové tabuli. Začalo se otáčet a točilo se a točilo, až sklouzlo dolů ze silnice.

Maminčina strana auta narazila přímo do stromu.

Za několik vteřin bylo po všem.

Mel se usadila na kuchyňskou židli. Táta se mýlil. Tady v Glacieru ji srdce bolelo ještě víc. Protože všechno, úplně všechno jí tady připomínalo mámu. Každá jiskra světla na jezeře McDonald. Každý závan toho sladkého vzduchu. Každičká ptačí píseň, která se k ní snesla z borovice.

Máma to tady vždycky milovala – a Mel jakbysmet. Jejich rodina měla tenhle srub už přes šedesát let. Děda se svým tátou ho postavili ještě předtím, než se z Glacieru stal slavný národní park plný lidí.

Mel se rozhlédla. Srub se od těch dob příliš nezměnil. Pořád tu byly jen čtyři malé pokoje a veranda. Nebyla tu elektřina ani tekoucí voda. Spali v jednoduchých postelích, četli si při světle lucerny a sbírali dešťovou vodu do velkého sudu. Záchod byl vzadu v dřevěné budce.

Ale jak říkávala maminka, kdo potřebuje přepychový dům, když má místo dvorku milion akrů divočiny Skalnatých hor?

Když se rozhlédnete v parku Glacier na kteroukoli stranu, uvidíte něco tak krásného, že nebudete věřit svým očím – tyrkysové jezero, vodopád řítící se z útesu, hory pokryté ledem a sahající až k nebesům.

Mel si přála, aby byla zpátky doma, ve Wisconsinu, kde by před tím vším mohla zavřít dveře, zhasnout světla a snažit se zapomenout.

„Mel!“ zavřískal Kevin. „Děda bude vyprávět! Pojď sem!“

Mel se zhluboka nadechla a zamířila zpátky ven. Nechtěla, aby byl Kevin smutný.

„Tak dobrá,“ pravil dědeček. „Mám pro vás příběh o zvířeti mnohem hrozivějším než rosomák. Aspoň tedy pro mě. Protože jedna z těch ošklivých potvor na mě jednou v noci zaútočila.“

Kevin vykulil oči a vylezl si zpátky na sestřin klín.

„Povídej, dědo!“

„No, já nevím,“ začal dědeček předstírat, že si to rozmyslel. „Nerad bych, abyste nemohli spát.“

„Já se nebojím, dědo! Jsem moc, moc statečný!“ volal Kevin.

Mel se pousmála a stiskla Kevina o něco pevněji. Co by si jen bez toho ukřičeného, panovačného, otravného brášky počala?

„Tak dobře,“ přikývl dědeček. „Ale potom neříkej, že jsem tě nevaroval.“

Kapitola 3

„Stalo se to už moc, moc dávno,“ začal vyprávět děda. „Mohlo mi být tak deset let.“

Mel si prohlížela tvář svého dědečka ve světle plamenů. Měl bílé vlasy a knír a kůži vrásčitou jako stará mapa. Bylo těžké si představit, že jednou býval taky dítětem jako ona. Na stěně srubu ale visela jeho stará fotka, na které byl ještě malý pihovatý chlapec s nakrátko ostříhanými vlasy. Pyšně držel v náručí velkého pstruha, kterého chytil v jezeře.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ve spárech šelmy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.