Heartland
Po bouři

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cpress.cz

www.albatrosmedia.cz

Lauren Brookeová

Heartland: Po bouři – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Zvláštní poděkování

Lindě Chapmanové

Kapitola první

Amy ji zahlédla, jak otevírá dveře dodávky, a pokusila se na ni zakřičet, ale žádná slova z ní nevyšla. Chtěla ji zastavit, ale nemohla se ani pohnout. Jen vyděšeně sledovala, jak její matka strčila klíč do zapalování a nastartovala motor.

A potom se sen proměnil.

Najednou seděly v dodávce obě. Přívěs za nimi se otřásal, jak kolem sebe hnědák vyděšeně kopal. Amy se snažila probudit, ale sen ji nechtěl pustit. Byla uvězněna v noční můře, kterou prožívala znovu a znovu, noc co noc.

Marioniny ruce pevně svíraly volant. „Tohle je šílený,“ zamumlala a jasně modrýma očima pohlédla na Amy. „Neměla jsem se nechat přemluvit.“

„Mami!“ zavzlykala zoufalá Amy. „Zastav! Prosím tě, zastav!“

Marion ji ale neslyšela.

Temnou oblohu ozářil další blesk a burácení hromu na chvíli přehlušilo řinčení kopyt v přívěsu.

Když se na silnici před nimi začaly rýsovat vysoké stromy, kymácející se v prudkém větru, začala Amy křičet. Větve se nakláněly přes střechu auta, škrábaly a bouchaly do střechy přívěsu. Po zdánlivě nekonečném vrzání a praskání dřeva se ozval hrom tak hlasitý, jako by nad jejich hlavami někdo vystřelil z děla. Najednou přímo před nimi začal ve zpomaleném záběru padat strom…

„Ne!“ vykřikla Amy. „Mami!“

„Amy! Amy, vzbuď se!“

Amy najednou ucítila, jak s ní někdo třese. Pomalu otevřela oči. Ležela na tvrdé dřevěné podlaze a nad ní se skláněl dědeček, čelo svraštěné obavou.

„Dědo,“ zamumlala Amy zmateně.

Vdechla slabou, ale známou vůni parfému. Ze zdí na ni hleděly fotografie koní. Byla v matčině ložnici. Přes židli visel přehozený kabát, přímo tam, kde ho v den nehody máma nechala. Kartáč na vlasy na toaletním stolku pokrývala jemná vrstva prachu a ve štětinách hřebenu bylo zachycených několik blonďatých vlasů. Za těch šest týdnů od oné osudné bouřlivé noci, kdy Marion Flemingová zemřela, se v místnosti nic nezměnilo.

Při pohledu na všechny její věci se Amy sevřelo srdce. „Co tady dělám?“

Jack Bartlett pohlédl na zmatený výraz ve tváři své vnučky. „Neboj se, beruško,“ snažil se ji rychle uklidnit. „Asi jsi byla náměsíčná.“

„Zdál se mi hroznej sen.“ Amy si pročísla rukou své tmavé, zpocené vlasy a pomalu se zvedla ze země. Místnost na ni působila stísněným a tichým dojmem.

„No tak, už je po všem,“ utěšoval ji dědeček. „Pojď, doprovodím tě do tvého pokoje,“ řekl a objal ji kolem ramen.

V tu chvíli se dveře do ložnice otevřely. Ve dveřích stála Lou, Amyina starší sestra. „Co se tu děje?“ zeptala se rozespale a rukou si prohrábla své krátké plavé vlasy, celé rozcuchané ze spánku. „Slyšela jsem křik.“

„Všechno je v pořádku,“ odpověděl jí rychle Jack a vedl Amy ke dveřím. „Amy měla noční můru a byla náměsíčná.“

„Ach, Amy,“ zamumlala Lou a rychle přešla ke své sestře.

„Jsem v pohodě,“ zamumlala Amy, odtáhla se od dědy a protlačila se kolem Lou ven ze dveří. Chtěla odtud co nejdříve pryč. Myšlenka na to, že se maminka už nikdy nevrátí, byla příliš děsivá.

Děda a Lou ji doprovodili až ke dveřím jejího pokoje a dědeček něco Lou pošeptal. Peřina na posteli byla chladná, Amy ji ale přesto přes sebe rychle přetáhla.

Lou pak souhlasně přikývla. „Uvidíme se ráno,“ rozloučila se tiše s Amy a odešla.

Dědeček vešel do pokoje a posadil se na okraj Amyiny postele.

„Jsem v pořádku, dědo,“ zamumlala Amy. „Už můžeš jít zase spát.“

„Chvíli tady s tebou zůstanu,“ odpověděl jí děda.

Amy byla příliš vyčerpaná a nechtěla se hádat. Lehla si zpátky do postele, jenže když zavřela oči, noční můra se jí znovu promítla před očima. Snažila se ji zahnat, ale nešlo to.

„Dědo,“ zašeptala a rychle otevřela oči.

„Neboj se, jsem tady,“ usmál se na ni děda něžně a pohladil ji po vlasech. „Snaž se usnout, beruško.“

Když se Amy ráno probudila, dědeček už byl pryč. Jako každý den ji zaplavila naděje, že posledních šest týdnů bylo pouhým snem. Když ale spatřila jemné paprsky ranního slunce, které prosvítaly přes závěsy, realita ji zasáhla s ledovou jistotou – máma byla mrtvá a byla to její chyba.

Amy se na posteli posadila, pokrčila kolena a objala si je pažemi. Kdyby se ze stodoly nesnažila zachránit Sparťana, kradeného hnědáka, kterého tam zavřeli Mallenovi, tak by maminka nikdy s přívěsem nevyjela a k nehodě by nikdy nedošlo. To Amy žadonila, prosila svou matku, aby ho jely zachránit. Srdce jí sevřel odporný pocit viny.

Rychle vylezla z postele, natáhla si staré odrbané laclové kalhoty a roztáhla závěsy. Z okna své ložnice viděla nejen na přední stáj Heartlandu, ale i na pastviny a výběhy plné koní, kteří líně nasávali sluneční paprsky v tichu brzkého rána. Amy překročila oblečení a časopisy, které se válely na podlaze, a spěchala dolů. Rozhodla se jít ven a začít pracovat ve stájích a na dvoře. Nechtěla na maminku myslet. A už vůbec ne na to, co ji dnes čeká.

Později toho dne si Amy v jednom z boxů v přední stáji oprášila kalhoty, ze kterých na čerstvou podestýlku popadala stébélka slámy. V hřejivém odpoledním slunci, které prosvítalo dovnitř, se vznášely a tančily částice prachu. Pomyslela na Sparťana, který má box už od zítřka obývat. Na okamžik si téměř přála, aby byla nemocná. Tak by tomu alespoň nemusela čelit. Život je tak nespravedlivý.

„Už jsi skončila?“ nakoukl přes nízké dveře do boxu Tyler, sedmnáctiletý ošetřovatel z Heartlandu. Musel poznat, že není tak úplně v pořádku, protože okamžitě znepokojeně svraštil obočí. „Amy? Jsi v pohodě?“ zeptal se a vešel dovnitř.

Amy přikývla, ale nic neodpověděla. Bála se, že ji zradí hlas.

„Na co myslíš?“ zeptal se Tyler tiše a pomalu se rozhlédl kolem. „Na Sparťana?“ Amy znovu přikývla. „To bude v pohodě,“ usmál se na ni a soucitně jí stiskl ruku. „Uvidíš.“

Najednou se otevřely zadní dveře domu a z nich vykoukl Jack. „Amy! Tylere!“ zavolal na ně Jack. „Měli bychom vyrazit.“

„Už jdeme!“ zakřičela na něj Amy.

„Musím se ještě rychle převlíct,“ vyhrkl Tyler. „Potkáme se za chvilku vevnitř?“ zeptal se, a aniž by čekal na odpověď, utíkal ven ze stáje.

Amy za sebou zavřela dveře boxu a naposledy se po něm rozhlédla. Zítra tam bude stát nádherný hnědák. Bude koukat přes dveře boxu a očekávat, že se o něj budou starat jako o ostatní koně na Heartlandu. Amy se zachvěla. Koho se to snaží přesvědčit? Sparťan pro ni nikdy nebude stejný jako ostatní koně.

Pomalu došla k bíle natřenému domku a zadními dveřmi vstoupila dovnitř. Děda a Lou si v kuchyni potichu povídali. Oba byli oblečeni do černých šatů. Na stole ležela velká kytice bílých lilií svázaných černou stuhou. Vzduch po nich nasládl a ztěžkl.

„Měli bychom už vyrazit,“ obrátil se na ni Jack. „Řekl jsem Scottovi, že se tam s nimi potkáme o půl šesté.“

Amy přikývla. „Jenom se rychle převlíknu,“ odpověděla mu a zamířila ke schodišti.

Když vešla do svého pokoje, popadla kartáč, rychle si pročísla své tmavé kaštanové vlasy a pak si je zručně stočila do jednoduchého drdolu. Laclové kalhoty a tričko odhodila na zem, natáhla na sebe dlouhé černé šaty bez rukávů a pak pohlédla do zrcadla, které stálo na toaletním stolku. Z odrazu na ni zíraly smutné šedé oči a bledý obličej.

Pohled jí padl na zarámovanou fotografii její maminky, která stála na stolku. Pomalu ji vzala do ruky. Byla to jedna z jejích nejoblíbenějších fotografií. Maminka na ní s velkým úsměvem na tváři hladila Pegase u brány jízdárny. Tyler ji vyfotil jen pár týdnů před tou nehodou. Amy zabolelo u srdce.

„Amy!“ volala na ni Lou ze schodů.

Amy položila fotografii zpátky na stůl, popadla z něj kousek papíru, rychle ho složila a strčila jej do kapsy.

Lou stála dole u schodiště a její tvář byla napjatá. „Jsi připravená?“ zeptala se s britským přízvukem, který získala na internátní škole v Anglii, kde studovala.

Amy si pohrávala s kouskem papíru v kapse. „Jo, můžeme jít.“

Společně vešly do kuchyně, kde už stál nachystaný Tyler, oblečený v bílé košili a černých kalhotách. Dlouhé tmavé vlasy si sčesal dozadu. Když si jí všiml, v zelených očích se mu mihlo znepokojení. Amy se na něj na oplátku slabě usmála.

Jack otevřel zadní dveře a na všechny se obrátil: „Můžeme?“

Na hřbitov jeli mlčky. Když tam dorazili, na parkovišti na ně už čekal Scott Trewin, místní veterinář, a jeho mladší bratr Matt.

„Ahoj,“ pozdravil Matt tiše Amy, když vystoupila z auta.

Matt a Amy spolu chodili na střední školu a byli dobří přátelé. V minulosti Matt několikrát naznačil, že by měl zájem o to, aby se stali více než jen dobrými přáteli, ale dnes v jeho tváři Amy neviděla nic jiného než přátelskou obavu a soucit. Vřele se na ni usmál. „Jak se ti daří?“

Amy přikývla. „Jde to.“

Když vyrazili z parkoviště, přemýšlela nad bohoslužbou. Ten den ráno byl položen mámin pamětní kámen a Amy chtěla využít příležitosti a rozloučit se. Oficiální pohřeb se konal už před šesti týdny, jen pár dní po nehodě, jenže to Amy ještě stále ležela v bezvědomí v nemocnici.

Po chvíli dorazili do stinného koutu hřbitova, kam dnes ráno položili Marionin náhrobní kámen. Nalevo stál starý náhrobní kámen, na kterém ležely pár dní staré květiny. Dědeček na něj pohlédl, pomalu k němu přešel, něžně ho pohladil a zavřel oči.

Byl to hrob manželky Jacka Bartletta, Amyiny babičky, která zemřela před více než třiadvaceti lety, ještě než se narodila Lou.

Po chvíli se děda vrátil k ostatním a nervózně si odkašlal. „Díky, že jste přišli. Jak všichni víte, dnes jsme tady, abychom se rozloučili s Marion.“ Pomalu se rozhlédl. „S dcerou, matkou, přítelkyní. Každý z nás na ni má své vlastní, jedinečné vzpomínky. Uměla nás rozesmát, sušila nám slzy, naslouchala nám, pomáhala, radila a milovala nás. S velkou vášní se starala o koně, kteří potřebovali její pomoc. Všechny na Heartland přijala a časem je i uzdravila. Láska, kterou Marion pro všechny měla, neznala hranic a já jsem moc hrdý na to, že byla mou dcerou.“

Zatímco děda mluvil, Amy se dívala na světle šedý náhrobek. Půda kolem něj byla ještě čerstvá, mírně provlhlá a na hrobě se hromadily květiny. Na dědečkova slova se nemohla vůbec soustředit, jako by se jí nijak nedotýkala. Suchýma očima zírala na nápis na kameni a znovu a znovu četla jméno své matky, rok jejího narození i její smrti. Nápis vybrali společně s Lou a dědou. Stálo na něm:

Nechť její duše již navždy spočine na Heartlandu.

„Amy,“ oslovil ji dědeček a přerušil tak proud jejích myšlenek. „Přečteš nám báseň, kterou jsi vybrala?“

Amy přešla k hrobu, poklekla a položila na něj lilie. Poté se pomalu zvedla ze země a postavila se vedle Lou, která jí se slzami v očích pevně stiskla ruku. Amy vytáhla z kapsy kousek papíru a rozložila jej.

„Máma tuhle básničku měla moc ráda,“ zašeptala Amy. „Měla ji připnutou na zrcadle v ložnici. Dostala ji od táty, když jí poprvé umřel kůň. Je od Lea Markse a jmenuje se Život, který mám.“ Shlédla na zmuchlaný papír a začala číst:

„Život, který mám,

je všechno, co mám,

a život, který mám,

je tvůj.“

Amy pohlédla na ostatní. Lou se snažila neplakat moc nahlas a děda si otíral oči. Amy čekala na vlastní slzy, ale ty nepřicházely. S otupělou myslí, zato však jasným hlasem četla dál:

„Láska, kterou mám,

k životu, který mám,

je tvá, jen tvá a tvá.

A až věčným spánkem budu spát,

odpočívat budu navždy,

ničeho nemusíš se bát,

snad míru dojde každý,

a má klidná léta na travnatých lukách

budou tvá, jen tvá a tvá.

Ticho přerušil hlasitý vzlyk Lou. Amy se cítila zoufale. Proč nic necítí? Proč nebrečí? Pomalu přešla k hrobu, dotkla se pamětního kamene a zašeptala: „Sbohem, mami. Heartland to zvládne, to ti slibuju.“

Děda k ní přistoupil a položil jí ruku na rameno. Otočila se a on ji políbil na čelo. Chvíli zůstali tiše stát.

Když se vraceli na parkoviště, všichni byli zamyšlení. „Jsi v pořádku?“ pohlédl Tyler na Amy.

Amy si byla jistá, že je překvapený. Určitě čekal, že bude plakat. Neuměla nic držet v sobě a hlasitě dávala najevo své názory a pocity. Tohle ale nebylo vědomé rozhodnutí, Amy chtěla plakat, opravdu. Jenže jí v tom něco bránilo. „Jsem v pohodě,“ odpověděla mu. „Díky, žes přišel,“ usmála se na něj vděčně.

„No to je jasný,“ potřásl Tyler hlavou. „Díky tvojí mámě jsem uvěřil tomu, že se můžu prací s koňmi živit. Skončil jsem se střední, protože jsem se od ní chtěl učit. Naučila mě spoustu důležitých věcí, který by mě škola nikdy nenaučila…“ Tyler se bez Marion cítil ztracený a v jeho hlase to bylo poznat. „Nemůžu uvěřit, že už tady není,“ vydechl zmateně.

Amy ho vzala za ruku a on ji pohladil.

„Amy!“ zavolal na ni Scott. Tmavovlasá dívka leknutím nadskočila a otočila se na něj. „Ta básnička byla krásná,“ usmál se na ni. „Už chápu, proč pro Marion tolik znamenala.“

„Děkuju,“ odvětila Amy, pohlédla mu do tváře a rychle změnila téma, aby si nevšiml, že ještě neplakala. „Jak se má Sparťan?“ Hned jak to jméno vyslovila, nervozitou se jí sevřel žaludek. Sparťan. Hnědáka tak pojmenoval Scott.

„Je hodně znepokojenej,“ odpověděl jí. „Fyzicky je už zdravej, ale po psychické stránce je pořád traumatizovanej. Je moc nervózní a na lidi opatrnej. Ta nehoda ho hodně zasáhla.“

Amy zaplavil pocit viny.

Scott na ni pohlédl a pokusil se ji uklidnit: „Ale ty to zvládneš, Amy. Jestli to někdo dokáže, tak jsi to ty.“

Další den ve tři hodiny odpoledne Amy čekala, až Scott doveze Sparťana na Heartland. Lou a děda jeli zrovna nakoupit a Tyler měl den volna, takže jí přišel dělat společnost Matt. Stáli na dvoře a Matt odkopl kamínek z cesty. „Scott by měl přijet každou chvíli,“ zamumlal a pohlédl na hodinky. „Říkal, že dorazí těsně před třetí.“

„Já vím,“ přikývla Amy nervózně. Srdce jí bušilo jako o závod při pomyšlení na to, že Sparťana znovu uvidí. Byla moc ráda, že je tam Matt s ní. Sice nemiloval koně tak jako ona a nemohl úplně porozumět tomu, jak se cítí, ale vědomí toho, že není sama, jí pomáhalo.

„Víš něco o Soraje?“ zeptal se Matt.

„Minulej týden mi poslala dopis,“ podělila se o novinky Amy. Soraja Martinová je její nejlepší kamarádka. Odjela na celé léto na jezdecký tábor a Amy se po ní moc stýskalo. Nebyla vůbec zvyklá na to, že se nepotkávají každý den. „Myslím, že se tam dobře baví.“

„Kdy se vrací?“

„Za tři týdny,“ odvětila Amy. „Nemůžu se jí dočkat.“ Znovu nervózně pohlédla na hodinky. Kde ten Scott vězí? Že by ho něco zdrželo? Už by tady měl být.

Přešla k velkému šedému koni na konci stáje a pohladila ho po hlavě. Láskyplně se k ní přitiskl a ona se na něj slabě se usmála. Bez ohledu na to, jak se zrovna cítila, Pegas ji vždycky chápal. Býval to kůň jejího otce, Tima Fleminga, jednoho z nejlepších jezdců parkuru na světě. Před dvanácti lety se ale oba těžce zranili při nehodě v Londýně. Tatínek už nikdy nemohl znovu jezdit.

Amy políbila Pegasovu horkou hlavu. Právě díky němu se máma naučila různé alternativní terapie a jeho léčba ji inspirovala k založení Heartlandu, koňského útulku, poté, co se jí rozpadlo manželství.

Matt přišel za Amy do boxu. „Už mají zpoždění víc než dvacet minut,“ řekl znepokojeně a podíval se na hodinky. „Doufám, že se jim nic nestalo.“

Když se Amy odtáhla od Pegase, zaslechla slabý zvuk motoru. „To budou oni,“ vyhrkla.

O několik vteřin později se na příjezdové cestě objevil Scottův otlučený pick-up, za kterým se houpal přívěs. Z toho se ozýval hlasitý zvuk kopyt narážejících do kovových stěn. Matt a Amy si vyměnili nervózní pohledy.

O chvíli později už auto parkovalo vedle nich. Scott vypnul motor a vyskočil ven.

„To byla cesta!“ vyhrkl a hlavou kývl směrem k přívěsu. „Jednu chvíli jsem si myslel, že z toho přívěsu snad vyskočí. Kopal celou cestu až sem,“ prohlásil nervózně.

Na okamžik bylo ticho a pak se ozvalo hlasité, naléhavé zaržání plné vzteku a zuřivosti. Přímo vedle Amy zařinčel zvuk kopyt, která znovu narazila do kovové stěny. Amy leknutím nadskočila.

„Páni!“ řekl Matt, „zní fakt naštvaně!“

„Však taky je.“ Scott se podíval na Amy. „Měli bychom ho co nejdřív dostat ven. Půjdu dovnitř a podržím ho, vy dva sundejte zadní rampu,“ zaúkoloval je a vešel bočními dveřmi dovnitř. Ozvaly se další nárazy a celý přívěs se otřásl.

Když přešli k rampě, Amyino srdce bušilo jako o závod. Za chvíli uvidí Sparťana. Vzpomněla si na tu noc, kdy ho s matkou nakládali do přívěsu. Byl to nádherný, klidný a přátelský hřebec. Až neuvěřitelně přátelský  s ohledem na to, že jen chvíli předtím stál o samotě zavřený v temné stodole. Teď už to ale hřebec nebyl. Když viděli, že se jen tak neuzdraví a bude muset na Heartland, Scott ho nechal vykastrovat. Na to měla farma přísná pravidla.

„Teď!“ vykřikl Scott.

Amy a Matt rychle spustili rampu a uskočili stranou právě ve chvíli, kdy se Sparťan s agresivním zaržáním vrhl vpřed.

„Hou! Jen klid!“ zvolal Scott.

Kůň se rozběhl po rampě dolů a pak se najednou prudce zastavil a rozhlédl se kolem. Tělo se mu lesklo potem a oči mu vášnivě planuly hněvem.

Amy zůstala stát jako zmrazená. Sparťan byl k nepoznání. Důvěru, kterou tu noc viděla v jeho očích, vystřídala zuřivost a strach. Po celém těle měl ošklivé jizvy. Když se na něj dívala, cítila hroznou vinu. Najednou měla zoufalé nutkání otočit se a utéct někam hodně daleko.

Vtom Sparťan zachytil její vůni a prudce otočil hlavu. S náhlým divokým zaržáním a se sklopenýma ušima se na ni vztekle vrhl. Amy uskočila stranou, zatímco Scott bojoval s ohlávkou, aby dostal koně pod kontrolu. „Jsi v pořádku?“ zavolal na ni úzkostlivě.

„Jsem v pohodě,“ vydechla vyděšeně.

„Musíme ho rychle dostat do boxu,“ prohlásil Scott.

„Otevřu ti dveře,“ nabídl se Matt, opatrně prošel kolem Sparťana a spěchal přes dvůr ke stájím.

Scott ho následoval a vedl za sebou koně. Hnědák vedle něj neposlušně klusal, cukal se a trhal hlavou. Vůbec nechtěl od Amy odtrhnout oči, ale Scottův přísný hlas a pevný stisk ohlávky ho nutily pokračovat ke stájím.

Scott ho dovedl do boxu a zajistil za sebou dveře. „Moc se omlouvám. Nevím, co ho to popadlo. Není to s ním úplně lehký, ale nikdy nic podobnýho nevyvedl.“

„Asi byl jen vyděšenej z cestování v přívěsu,“ usoudila Amy. „Muselo mu to připomenout tu nehodu.“ Pomalu přešla k boxu, aby se na Sparťana mohla podívat. Když ji ale Sparťan uviděl, okamžitě ztuhl a bez varování se po ní ohnal. Jeho ostré zuby jen o milimetry minuly Amyinu ruku.

„Pozor!“ zakřičel Scott a Sparťan rychle zacouval do zadní části boxu.

„Co to s ním je?“ zeptal se Matt Amy.

Ta rychle pohlédla na Scotta. „On mě nenávidí, viď? Ví, že za tu nehodu můžu já.“

„Ne, to určitě ne,“ odporoval jí Scott. „Koně neznají zášť, vždyť to víš, Amy. Ale Sparťan si tě spojuje s bolestí. Útočí na tebe, protože se bojí, že když tě nechá se k sobě přiblížit, něco se mu stane.“

„Ale co má Amy dělat, Scotte?“ zeptal se Matt znepokojeně.

„Musíš si znovu získat jeho důvěru,“ odpověděl Scott a podíval se Amy do očí. „Bude to náročný a bude to nějakou dobu trvat, ale už jsi to jednou dokázala.“

Amy se najednou chtělo zakřičet: „Ano, ale nikdy ne bez mámy a s koněm, který se mě bál!“ Scott si všiml, že mu stále nevěří. „Amy, ty to dokážeš. Možná jsi jediná, kdo to může zvládnout. Pokud ti Sparťan začne znovu důvěřovat a přijme tě, tak už bude věřit všem.“

Amy ztěžka polkla. To se ale bude muset se Sparťanem vidět každý den, čelit jeho zuřivosti a bolesti. Nevěděla, jestli na to má sílu.

Scott ji pozorně sledoval. „Hele, pokud se na to necítíš, tak to fakt nevadí. Zkusím mu najít místo někde jinde.“

Přestože se snažil skrývat své zklamání, Amy věděla, že by nebylo snadné najít někoho, kdo by Sparťanovi pomohl. Zhluboka se nadechla. „Ne, udělám to,“ pronesla odhodlaně.

Scott se na ni potěšeně usmál. „Tak super!“ stiskl jí rameno. „Opravdu se nemáš čeho bát. Vím, že to dokážeš.“

Amy pohlédla na dveře valachova boxu a přála si, aby si tím byla stejně jistá jako Scott.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Heartland: Po bouři.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.