Zlaté dievča

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.cooboo.sk

www.albatrosmedia.sk

Jennifer Iacopelli

Zlaté dievča – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Jennifer Iacopelli: Break the Fall

Copyright © 2020 by Jennifer Iacopelli

Translation © Zuzana Štelbaská, 2021

Slovak edition © Albatros Media Slovakia, s. r. o., 2021

Všetky práva sú vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie sa nesmie

kopírovať a rozmnožovať za účelom rozširovania v akejkoľvek forme alebo akýmkoľvek spôsobom bez písomného súhlasu vydavateľa.

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-2181-3

ISBN e-knihy 978-80-566-2130-8 (1. zverejnenie, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-566-2131-5 (1. zverejnenie, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-566-2129-2 (1. zverejnenie, 2021) (ePDF)

Všetkým dievčatám, ktoré tu boli pred nami,

a tým, ktoré ešte len prídu.

PRVÁ KAPITOLA

Chrbticou mi preletia žeravo mučivé výboje, šľahajú mi do bedier a pália stehná. Od bolesti stisnem zuby a zatnem päste, nechty sa mi zaboria do dlaní.

No tak, Audrey, nič to nie je. Prekonaj to.

Hánkami si triem svaly na lýtkach, aby som odviedla pozornosť od bolesti. Sedím na zemi, nohy roztiahnuté v špagáte, čakám, kedy prídem na rad.

Jediný zvuk vo vypredanej hale je škripot žrde na bradlách, ktorý sa ozýva až pod strechou. Trvá to už dva dni. Jedna za druhou kráčame k preskoku, na kladinu, na bradlá alebo prostné a cvičíme pred publikom, ktoré v úžase zadržiava dych.

Vrátane mňa. Ak by som dych nezadržala, nezvládla by som to, no nemôžem si dovoliť, aby si niekto všimol, ako silno ma bolí chrbát.

Najmä nie on.

Tréner Gibson – alebo Gibby, ako ho volajú členky národného gymnastického tímu Spojených štátov amerických – hliadkuje v priestoroch medzi vyvýšenými pódiami, orlím zrakom kontroluje akýkoľvek prejav slabosti. Je všade, chladný a analytický, všíma si každé zaváhanie, myknutie, akýkoľvek nedostatok.

Stojí po mojej ľavici, oblečený do červeno-bielo-modrej súpravy, ruky prekrížené na šušťavej látke.

„Čo tvoj chrbát, Audrey?“ spýta sa.

„Super. Idem na to.“

Podvihne obočie a neveriacky zahmká, ale očami stále sleduje moju parťáčku v tíme a najlepšiu kamošku Emmu Sadowskú, ktorá sa práve vyšvihla na bradlá.

Gibby na ňu môže čumieť, koľko chce, Emma to nedomrví. On to vie, aj keď sa pri jej stojkách a odskokoch naoko tvári kriticky. Emma je dokonalosť sama.

Keby mnou náhodou len trošičku šklblo? To by sa rovnalo priznaniu, že mám príliš veľké bolesti, a preto nemôžem pokračovať.

Emma je vynikajúca gymnastka, ale aj keď má najlepší deň, na bradlách na mňa nemá. Samozrejme, je neporovnateľne lepšia vo všetkom ostatnom, čo tie bradlá značne vyvažuje. Začali sme spolu trénovať ako trojročné, keď sa naše mamy zapísali na hodiny Mamička a ja. Teraz, o štrnásť rokov neskôr, sme na olympijských výberoch.

Ona sa do tímu jednoznačne dostane. Minulý rok vyhrala národné preteky a svetový šampionát, takže sa očakáva, že v Tokiu bude mať zlatú medailovú žatvu. Zatiaľ Emma dosiahla všetko, o čom sme ako malé snívali, a olympijská medaila je pre ňu len otázkou času.

Pre mňa bude zázrak, ak sa vôbec dostanem do tímu. O bolesť nejde. Nie naozaj. Okrem blažených dní po kortizónovej injekcii sa takto cítim stále. Lekár zahlásil, že by som možno mala skončiť, ale povedala som mu, nech si ten nápad niekam strčí. Potom som sa ospravedlnila a dohodli sme sa na kompromise: skončím po olympiáde.

Ostáva mi niekoľko posledných týždňov s gymnastikou. Alebo ak pokašlem ďalšiu disciplínu, tak už len niekoľko minút.

Emmine nohy pri doskoku na žinenku urobia plesk, zostavu zakončí rovným saltom s dvojitým obratom, telo má počas dvoch obratov napnuté tým správnym spôsobom, pri ktorom mi zvykne puknúť štvrtý stavec. Alebo je to možno krikom divákov, ktorí povzbudzujú svoje zlaté dievča.

Teším sa zo svojej najlepšej kamošky, keď sa pozdraví rozhodcom a potom zamáva fanúšikom. Prebehne mnou iskra nadšenia. Bolesť ustupuje do úzadia. Zanedlho idem a moje telo a myseľ sú na jednej vlne.

Ešte mám niekoľko minút k dobru, pretože asi dvadsať metrov odo mňa stojí Chelsea Cameronová, kraľujúca olympijská šampiónka, a chystá sa na svoj výstup. Cvičenia sú prispôsobené televíznemu vysielaniu, aby fanúšikovia doma videli úplne všetko.

„Si zabila,“ poviem, keď Emma zoskočí z pódia, tvár má napnutú v umelom úsmeve. Poznám ju už dosť dlho, aby som to vedela rozoznať.

„Viem,“ odvetí, uhladí si vlasy, na rukách má stále magnéziový prach. Je to ryšavka s bielou pokožkou a magnézium jej na vlasoch zanechá odtieň len o stupeň či dva belší, než má jej pleť. Usmejem sa. Od magnézia sú zvyčajne zababrané moje tmavé vlasy, a nie jej. „Máš to v suchu, Rey.“

„Viem.“

Usmeje sa, tentoraz úprimne, a nato trochu povolí napätie v mojich ramenách, hoci je Gibby stále tu. Môže sa zdať, že sa sústredí na Chelsea, ktorá na druhej strane haly skáče a robí kotrmelce, ale nepochybujem, že kus pozornosti neprestajne venuje aj mne.

Krúžim pažami, potom si ich vystreté naťahujem nad hlavou, pokúšam sa predstierať, že si nie som celkom vedomá Gibbyho prítomnosti, že som úplne pohltená cvičením, ktoré ma čaká. Nie je odo mňa oveľa vyšší, sám bol kedysi gymnasta, ale tá jeho totálna nadvláda nado mnou z neho robí obra.

Rukou si prejde po čiernych vlasoch, na sluchách mu už trochu šedivejú. „Ukáž mi, čo v tebe je, Audrey,“ hlesne. Lebo inak, dodám v hlave.

Po záverečnom akrobatickom rade sa Chelsea zastaví. Tie časy, keď bola široko-ďaleko top gymnastkou, sú už dávno preč, ale jej meno má stále váhu olympijského zlata a miliónových sponzorských príspevkov. Navyše aj v dvadsiatke je stále špičkou v preskoku a prostných.

Zhlboka sa nadýchnem, vytlačím Chelsea z mysle. Gibby chce vidieť, čo dokážem na bradlách, a ja mu musím ukázať, že patrím do olympijského tímu, že som hodná svojich snov.

Okej, Audrey, zmákni to a ideš do Tokia.

Po Chelsinej zostave sa publikum konečne upokojí, práve včas, aby moderátor mohol vyhlásiť: „A teraz bradlá a zástupkyňa klubu NYC Gymnastics, Audrey Leeová!“

Keď zaznie moje meno, srdce mi poskočí a po koži prebehnú zimomriavky. Ak to má byť poslednýkrát, chcem si zapamätať každý detail. Očami vyhľadám Pauline, svoju trénerku. Natiera bradlá magnéziom presne tak, ako to mám rada: tenučká vrstva, aby sa pri uchopení nevytvorili žiadne hrudky. Na tvári má prísny úsmev a ja jej ho opätujem.

Niet dosť času, aby som jej povedala, aká som vďačná, ako veľmi ju mám rada a že nezáleží na tom, čo sa stane, ona už navždy bude pre mňa druhou mamou. Vlastne som rada, že na to teraz nemám čas. Bolo by na prd, keby som sa rozplakala.

Dav zahuláka, ale nie dosť nahlas, aby prehlušil pumpovanie krvi v mojich ušiach. Svetlo pri pódiu je stále červené, takže ešte chvíľu očami blúdim po hale, všetci reagujú len na jeho žiaru, kameramani striehnu pri okraji náradia, snažia sa neprekážať, a zakaždým v tom zlyhávajú, a vo vzduchu sa vznáša magnéziový prach, ktorý sa na všetko lepí.

Je to nádherné.

Rozhodca na konci radu prepína svetlo na zelené, môžem začať.

Všetko ostatné sa rozplynie. Dvihnem ruku na pozdrav, druhú mám mierne bokom, je to postoj, ktorý som sa naučila z neustáleho pozorovania ruských gymnastiek, keď som bola mladšia. Potom sa otočím, oči zabodnuté do bradlových žrdí, v ktorých je moja vstupenka na olympiádu.

Vyšvihnem sa do stojky, držím, aby som ukázala rovnováhu, ale nie dosť dlho na to, aby sa mi krv vovalila do hlavy, a potom ohnem telo napoly, nohy roztiahnuté do véčka a vystreté až po končeky napnutých palcov. Na bradlách nemám čas ani dýchať, najmä počas svojej zostavy. Je jednou z najťažších na svete, každý prvok je prepojený s ďalším v plynulej melódii škripotu žrdí a brnkania drôtov. Na hornej žrdi sa pustím a znova chytím a potom skočím na dolnú, otočím sa okolo nej a zase sa vyšvihnem hore.

Nie je to lietanie, ale z ľudských snažení má k nemu najbližšie. Teraz veľký zášvih do obratu a dolu a pustiť sa do rovného salta, telo pevné ako prút, keď sa otočí raz, dvakrát, trikrát a potom dopadne, ustrážim si drobné krôčiky, ani mnou nehne.

Vybavené.

Skvelé prevedenie a obrovská úľava. Zatlieskam, do vzduchu sa rozptýli oblak prachu a možno poslednýkrát pozdravím rozhodcov.

Ešte ani nedoskočím z pódia a Emma ma už objíma. Hneď za ňou trénerka Pauline, žena, ktorá ma pozná lepšie ako moji rodičia. Ponad rameno zachytím Gibbyho pohľad, no nie je v ňom žiadna emócia. Žiadna radosť alebo uspokojenie, len nedefinovateľný oceľový chlad. Odvráti sa.

Urobila som predsa, čo chcel, či nie?

Stačilo to?

„No tak,“ zamumle Emma, keď ma trénerka konečne pustí. Odtiahnem sa, Pauline má v očiach slzy. Sú to slzy radosti? Smútku? Oboch?

Vezmem Emmu za ruku a stisnem jej ju.

„Vedela som, že to v sebe máš,“ šepne a stisne ma tiež.

To ma zlomí. Pritiahnem ju k sebe, v kútikoch očí sa mi hromadia slzy. „Som na teba taká hrdá! Som hrdá na nás.“

„Aj ja.“ Hlas sa jej zlomí, no premôže sa, aj v tom je lepšia ako ja.

Pauline nás obe objíme okolo ramien. Keď ohlásia poslednú pretekárku, spoločne kráčame do rohu haly.

„A teraz prostné, klub Redwood Shores Gymnastics, Daniela Oliverová!“

Len vyššia moc mohla zariadiť, aby v úplnom finále vystúpila práve Dani. Jej zostava Najväčší šoumen je medzi fanúšikmi totálny hit, nehovoriac o tom, že ona je v prostných úžasná, saltá skáče nenormálne vysoko a po celý čas z nej ide neskutočná energia.

Až do minulého roka bola na okraji elitného hodnotenia, ale v mesiacoch tesne pred pretekmi sa dala dokopy.

Hudba okamžite postaví publikum na nohy. Pozriem sa na Emmu, tiež na mňa mrkne. Začneme tancovať. Danina choreografia je perfektná, cez sústredenia Národného gymnastického výboru sme sa na ňu pozerali zas a znova, dookola.

Sierra Montgomeryová a Jaime Pedersonová, dve dievčatá z Oklahomy, ktoré robia všetko spolu, sa z nás smejú, ale aj ich skladba opantá, do rytmu vrtia bokmi.

Dani doskáče svoje saltá, hudba sa skončí a publikum nadšene výska, ovalí nás zvuková vlna. Všetky pretekárky sa začnú spontánne objímať a bolesť je teraz už iba veľmi vzdialená, akési šteklenie kdesi vzadu v mysli.

Objímem Sierru a Jaime a Chelsea Cameronová mi takmer vyrazí dych. Meria len stopäťdesiat centimetrov, ale skoro ma zvalí, jej hnedé kučeravé vlasy sa lepia na moje vlhké líca. Plače a zrejme si ani neuvedomuje, koho objíma, pretože za celé tie roky sme spolu takmer neprehovorili. Dani stále objíma trénera, ale to už je pri nej Emma a ako medvedica ju mohutne berie do náruče – tak ako to dokáže dievča, ktoré váži štyridsať kíl – a následne sa na ňu vrháme aj my ostatné.

V kútikoch očí mám horkosladké slzy. Je to ohromujúce: ísť tam, urobiť všetko, čo je vo vašich silách, aby ste dokázali, že sem patríte, a stále nemáte istotu, či ste urobili dosť.

Takmer proti svojej vôli sa pozriem na výsledkovú tabuľku. Nechcem sa tam pozerať, ale musím. Zrátané známky z dvoch dní pretekov sú nahodené, aby ich všetci videli, a kým Gibby rozhodne o mojom osude, potrebujem vedieť, na čom som. Aj keď mám pohľad rozmazaný od nahromadených sĺz, svoje meno nájdem okamžite.

Emma Sadowská | 118.2

Daniela Oliverová | 118.0

Sierra Montgomeryová | 117.1

Jaime Pedersonová | 116.3

Audrey Leeová | 115.4

Chelsea Cameronová | 110.5

Všetky skončili tak, ako sa očakávalo, hoci som trochu prekvapená, ako tesne za sebou sú Emma a Dani. V olympijskom tíme sú štyri miesta a ja som piata, ale celkové skóre nie je až také dôležité ako to, čo chce Gibby. Buďme realistky: jeho názor je to jediné, na čom záleží.

Uprostred chaosu sa nejako pošmyknem na čiernej šuštiakovej súprave, máme takú len ja s Emmou. Na chrbte je trblietavými striebornými kamienkami naznačený horizont newyorských budov a na ľavom golieri je nápis NYC GYM. Možno je to trochu nechutné, ale gymnastický štýl skromnosťou zvyčajne neprekypuje. Teraz už naozaj plačem. Je úplne jedno, čo bude ďalej, dnes tu stojím v súprave klubu NYC Gymnastics poslednýkrát. Odteraz budem buď v tíme USA, alebo nič.

Prestaň, Audrey. Užívaj si túto chvíľu.

Pokúšam sa dostať k Emme a upokojiť sa.

Pomáha to iba trochu. Zase, je to lepšie ako nič. Hádžem si tašku na plece a len na pol oka vnímam, ako sa nás nejaká žena z NGV pokúša navigovať dolu z pódia. Zamotám sa medzi dievčatá, z dvanástich ostanú štyri, plus dve náhradníčky.

Moderátor za mnou volá do publika: „Kým čakáme na rozhodnutie výberovej komisie, prosím, privítajme spoločne striebornú a zlatú medailistku z olympiády, Janet Dorsey-Adamsovú, majiteľku a hlavnú trénerku klubu Coronado Gymnastics and Dance, ktorú dnes uvedieme do Siene slávy NGV!“

Bodové svetlo sprevádza Janet hore na pódium, kde už na ňu čaká ocenenie. Je dosť super byť v Sieni slávy. Možno v nej o pár rokov budem aj ja…

„Audrey, poď už!“ preruší mi myšlienky Emmin hlas. Prichádza z väčšej diaľky, než by som očakávala.

Otočím sa, že ju dobehnem, ale namiesto toho zastanem pohľadom na hrudi akéhosi človeka, ktorý je o dosť vyšší než ja. Takmer sa zrazíme, nosom mierim na jeho prsný sval, no objaví sa silná ruka a zľahka ma chytí za predlaktie. Obaja o krok ustúpime a on ma pustí. Dvihnem zrak a prekvapene zhíknem. Poznám ho.

Leo Adams, syn Janet Dorsey-Adamsovej a svetový šampión na snouborde. Keď sme boli menší, mama ho brávala na súťaže so sebou. Vzájomne sa sledujeme na sieťach, ale osobne som ho nevidela už celé roky.

Uškŕňa sa, na tričku má nápis TAKTO VYZERÁ FEMINISTA a v porovnaní s mojimi stošesťdesiatimi centimetrami je dosť vysoký, meria možno meter osemdesiat, možno viac. Pleť má hnedej farby a koreň nosa má pofŕkaný pehami.

„Čau, Leo.“

V duchu sa zhrbím, že som nebola schopná lepšieho úvodu a, akože, čo ak si ja pamätám jeho meno, ale on moje nie?

Toto nedopadne dobre.

No tvár mu rozžiari úsmev a ja sa pristihnem, ako mu ho opätujem. „Audrey Leeová,“ vyhŕkne. Och, vďakabohu vie, kto som. „Opatrne. Nechceš prísť o miesto v tíme pre nemotornosť.“

Usmejem sa. „To by stálo za risk.“

Čo to trepeš, Audrey? Flirtuješ? Ešte ti prepína z pretekov, úplne si sa zbláznila.

„Audrey!“ kričí znovu Emma zo širokej chodby za nami, hlas sa jej odráža od betónových stien. Bláznivo ma privoláva rukami, ale ja zaváham. Ona aj ostatné dievčatá miznú v šatni.

Je to divné. Vstúpila som do nejakého paralelného sveta, kde mi adrenalín stále tlmí bolesť a moja gymnastická kariéra je takmer pri konci, a na tej myšlienke je čosi nesmierne oslobodzujúce.

„Už by som asi…“ Cúvam.

„Určite by si už asi mala,“ súhlasí a ja sa rozosmejem.

„Dámy a páni, o pätnásť minút vyhlásime mená nového olympijského gymnastického tímu USA!“ zvolá moderátor.

Spravím krok smerom k šatniam a potom ešte jeden. Neobzeraj sa, Audrey. Chlapcov riešiš až o mesiac, až keď získaš olympijskú medailu. Alebo dve.

Dvere sa za mnou zabuchnú. Sú tu zvyšné dievčatá, dokonca aj Sarah Pecorarová a Brooke Cohenová. Minulý rok sa kvalifikovali ako samostatné súťažiace. Aj ony idú do Tokia, len nebudú môcť získať tímovú medailu ako my ostatné – teda, ak sa tam dostaneme.

„Kde si bola?“ pýta sa Emma, vlečie ma k dvom voľným sedadlám.

„Spomínaš si na Lea Adamsa?“

„Čo?“ zapiští. „On je tu? Počkaj, koľko chýba do vyhlásenia?“

Je úplne hotová a vôbec jej to nevyčítam. Práve vyhrala olympijský výber, ale musí čakať tak ako my ostatné. A na rovinu, takéto rozptýlenie padlo vhod aj mne.

„Pätnásť minút.“

V taške mi zavibruje mobil. Čaká na mňa niekoľko tisíc notifikácií. Sociálne médiá sa počas celonárodného televízneho prenosu výberových pretekov idú zblázniť, ale už som sa naučila väčšinu ignorovať.

Spozorniem jedine pri poslednej notifikácii. Zmienil sa o mne @Leo_Adams_Roars.

Zahryznem si do spodnej pery, otváram jeho profil a pokúšam sa zastaviť úsmev, ktorý to vyvolalo. Profilová fotka ho vystihuje: rovnaké pehy, rovnaký úsmev, plus dve jamky v lícach, ktoré som si pri stretnutí nevšimla.

„Hmm. Je úplne sexy,“ skonštatuje Emma, zrejme hlasnejšie než chcela.

„Kto je sexy?“ spýta sa Sierra a odtiahne hlavu od Jaime, ktorej čosi šepkala.

„Leo Adams,“ zahlási Emma a ukáže na môj mobil. V momente sa moje krátke stretnutie s Leom mení na rozptýlenie, ktoré potrebujeme úplne všetky.

„Nie je to Janetin syn?“ opýta sa Jaime.

„Nie, je to len nejaký náhodný chalan s jej priezviskom, ktorý sa tu motá po chodbách, kým jej dajú cenu,“ prevráti oči Sierra.

„Je snoubordista?“ pridá sa Chelsea, keď sa môj palec zastaví na čiernobielej fotke, na ktorej sedí na nejakej hore – od pol pása nahý – s doskou pri nohách, v diaľke za ním vychádza slnko.

„Snoubordista s citom pre estetiku,“ podpichne Emma a zdvihne perfektne vytvarované ryšavé obočie.

„Minulý rok vyhral juniorov,“ oznámim ledabolo, aby nebolo poznať, že jeho kariéru mám dosť dobre zmapovanú. Teda, niežeby to bolo ťažké. Každý z nás niečo postuje aspoň raz za deň, a keďže si pamätá, ako sa volám, je šanca, že aj on vie niečo o mne. Zrejme. Asi.

Dani sa nahne k Chelsea. „Chlapci s jeho výzorom by mali všade chodiť bez trička. Pozrite sa na tie ramená.“

Skoro dostanem infarkt, keď sa Sierra načiahne a v mojom mene mu lajkne fotku. „Preboha!“ odtiahnem telefón, ale už je neskoro. Nemám s chalanmi ktovieaké skúsenosti – trénovať štyridsať hodín týždenne nedáva veľmi priestor na tínedžerský románik –, ale viem, ako zúfalo budem vyzerať, keď som lajkla takú starú fotku.

Sierra sa zasmeje a ostatné baby sa chichocú. „To bude v pohode. Pozri.“

A má pravdu. Konečne si prečítam jeho odkaz.

@Leo_Adams_Roars: Narazil som na @Rey_Lee, doslova! Je to okej. Je v pohode. Zlato za bradlá je naše! #olympijskyvyber

Vyruší nás klopanie a všetky odtrhneme oči od mobilu. Je po rozptýlení. Gibby a zvyšok výberovej komisie stojí za dverami.

Je čas.

DRUHÁ KAPITOLA

Do arény vchádzame v rade za sebou, zvládam len plytké, krátke nádychy, ruky mám hore, mávam publiku. Ich hlučnú odozvu vnímam ako bzučanie v pozadí. Ani celoživotný tréning ma na tento moment nepripravil. Pokožku mám stŕpnutú a necitlivú.

Gibby stojí uprostred plochy, žiari naňho bodové svetlo, inak je hala celkom tmavá. Má dokonalý účes, vypnuté ramená, rovný chrbát, strháva na seba pozornosť.

„Dámy a páni! Mám tú česť predstaviť vám gymnastky, ktoré sme vybrali, aby reprezentovali Spojené štáty americké na olympijských hrách v japonskom Tokiu. Dovoľte, aby som popri samostatných pretekárkach Sarah Pecorarovej a Brooke Cohenovej zablahoželal aj…

… Chelsea Cameronovej…

… Audrey Leeovej…

… Daniele Oliverovej…

… Emme Sadowskej…“

Nato sa Gibby ozve znova: „Náhradníčkami sú Sierra Montgomeryová a Jaime Pedersonová.“

Začala som plakať, už keď Gibby vyhlásil naše mená v šatni, a len sa to zhoršuje. Od neustáleho utierania sĺz mám už celkom odreté líca. Stiahlo sa mi hrdlo a nedokážem dostať dych pod kontrolu. No tentoraz mi je to jedno. Mať všetko pod kontrolou je dosť preceňované. Aspoň v tomto momente.

Kráčame hore schodmi k pódiu, Emma je pri mne, svetlá v hale nás oslepujú. Ju to ešte nezlomilo. Nepustila ani slzu, ani sa jej nezasekol dych, má v sebe pokoj hodný najlepšej gymnastky na svete. Silno jej stískam ruku. Vďaka tomu sa mi toto všetko zdá reálne. Ak ju pustím, odletím kamsi do iných sfér. Zobudím sa z tohto nádherného, bolestivo dokonalého sna.

Všetko je tak, ako som si predstavovala, a zároveň je to úplne iné. Ak by som sa nedostala do tímu, bola by som oveľa nešťastnejšia, než som teraz šťastná z toho, že som sa tam dostala. Je zvláštne vedieť o sebe, že si zlyhania pripúšťam k srdcu o dosť silnejšie než úspechy. Nie je to celkom zdravé, ale presne taká som.

Ozve sa ohlušujúce prásk, vyskočím a kdesi zhora sa na nás zosypú konfety z trblietavých kúskov červeného, bieleho a modrého papiera, zamotávajú sa nám do vlasov. Dokonca mi jedna vletí do úst. Nasleduje ďalšie kolo smiechu a objímania. Úprimne, asi som sa ešte v živote toľkokrát s niekým neobjala ako teraz. Nie je mi to úplne prirodzené, ale vedela by som si zvyknúť.

„Baby, pome dokopy!“ skúša Chelsea prekričať hukot. Už bola na olympiáde a vie, aké to je, ale jediné, čo chcem ja, je precítiť celú túto chvíľu. So svojím boľavým chrbtom mám len jedinú šancu. Všetky sa zhŕkneme na hromadu, Sierrina ruka mi skĺzne po ramene. Ako sa asi cítia ona a Jaime? Náhradníčky. Keby som bola na ich mieste, asi by som nemala veľmi chuť oslavovať.

Na druhom ramene mi pristane Emmina ruka a už som v kruhu so všetkými dievčatami, je nás tu osem, držíme spolu. Ich mená sú už navždy spojené s mojím, bez ohľadu na to, čo sa udeje medzi týmto momentom a záverečnou ceremóniou.

„Teraz sme tím,“ zvolá Chelsea. Jej hlas sa v tom hluku nedostane von z nášho kruhu. „Sme to my proti celému svetu a my vyjdeme až na vrchol.“

Prikývnem. Všetky prikývneme.

„Ruky sem,“ rozkáže Chelsea. Zdá sa, že niekto sa tu hrá na kapitánku. Jasné, ona je ľahká voľba. Je najstaršia a najskúsenejšia. Chelsea natiahne ruku, potom Emma, Jaime a Sierra, ja a Dani a nakoniec Sarah a Brooke. „USA na tri – jeden, dva, tri…“

„USA!“ skríkneme, dvíhame ruky k nebu a mávame ako jedna, otáčame sa k publiku. Hala sa rozsvieti, mám pocit, že rodičia sedia pár radov za preskokovým stolom.

Hej, sú to oni, a dokonca ani nemám to srdce cítiť sa trápne pre mamu, ktorá tam poskakuje a šialene máva, aby som si ju všimla, kým oco tlieska so zvyškom davu.

Zakývam im, no ešte za nimi nemôžem ísť, ak nechcem preliezať zábranu, ktorá rozdeľuje súťažnú plochu od divákov, a spôsobiť tým sekuriťákom mŕtvicu. Uvidím sa s nimi o chvíľu.

Najprv sú na rade rozhovory.

Pracovníčka NGV, za ktorou sme celý víkend chodili ako také húsatká, nás odvedie dolu z pódia. Chodbou smerujeme k médiám, niekto mi do ruky strčí vreckovky. Sú tam pripravené miesta na sedenie s našimi menovkami.

Sadám si na stoličku a pokúšam sa utrieť si slzy tak, aby som si úplne nezničila mejkap, a už sa ku mne blíži niekoľko novinárov. Dalo sa predpokladať, že najväčšie davy sa budú tískať okolo stoličiek Emmy a Chelsea, ale je super vidieť, že aj Dani má pri sebe rovnako veľkú hŕstku, plus všetky španielsky hovoriace médiá. Je mexická Američanka, doma hovoria po španielsky, takže vie dať týmto novinárom dobré odpovede. Na druhej strane je šesť prázdnych stoličiek pre dievčatá, ktoré to tentoraz nezvládli. Ešte stále sú v šatni. Ako blízko tomu boli? A ako blízko som mala ja k tomu, aby som tam sedela s nimi? Namiesto sedenia na tejto neskutočne nepohodlnej stoličke.

Niekoľko novinárov sa jasne rozhodlo, že ma vyspovedajú ako prvú, k hviezdam sa vrátia, keď sa davy trochu preriedia.

„Audrey,“ ozve sa blondína, vlasy má zapletené do francúzskeho copu, „na čo myslíš teraz, keď už vieš, že tvoj comeback bol úspešný?“

Okej, to dáva zmysel. Chcú príbeh o vykúpení. Vykúpení z čoho? Z bolesti, predpokladám. Stále som taká nabudená, že ju ani necítim, hoci inokedy by mi sedenie na takejto stoličke spôsobovalo muky. Adrenalín je moja nová obľúbená vec.

Uškrniem sa a zahryznem si do pery, no neviem odolať: „Nevolajte to comeback.“

Niekoľko novinárov sa zasmeje, dôjde im to. Pochádzam z Queens a LL Cool J-ova skladba Mama Said Knock You Out má pre mňa oveľa dôležitejší význam než pre väčšinu ľudí. Žena, ktorá otázku položila, sa zmätene zachmúri a ja divne myknem plecom. „Sorry. To je gymnastika. Stále sú nejaké zranenia. Prejde si nimi každá z nás. Som šťastná, že som mala dosť času na zotavenie a že som sa dostala do stavu, v ktorom bolo možné zabojovať o miesto v tíme.“

„Keď už hovoríme o tíme,“ ozve sa vysoký muž s dlhými bokombradami a hipsterskými okuliarmi, „čo hovoríte na to, že ste v celkovom hodnotení skončili piata, no dostali ste sa do výberu prvých štyroch? Je to fér?“

Musím vynaložiť všetko úsilie, ktorému som sa naučila, pokiaľ ide o komunikáciu s médiami, aby som teraz neprevrátila oči. „O tom sa rozhoduje v oveľa vyšších sférach.“ Usmejem sa a znovu myknem plecom. Toto zvykne opakovať oco, keď hovorieva o rozhodnutiach svojho šéfa v nemocnici. „Spôsob, ako sa formuje tím, je zložitá matematika, vyberá sa z troch top pretekárok z každej disciplíny, takže som si istá, že aj to nejako zavážilo.“

Je to presne ten dôvod, pre ktorý som sa dostala do tímu. Som v prvej trojke na bradlách a kladine. Chelsea je v top trojke v preskoku a prostných. Dani a Emma sú dve najlepšie vo všetkom, sú skvelé vo všetkých štyroch disciplínach. Sme štyri gymnastky, ktorých výkony sa dokonale dopĺňajú, čo sa pridá k trom vynikajúcim zostavám v každej disciplíne v tímovom finále. Je to skrátka matematika.

Staršia žena, v ktorej rozoznám reportérku zo Sports Illustrated, sa spýta: „Ste prekvapená, že ste sa dostali do tímu?“

„Prekvapená? Takto by som to asi neopísala. Ale či som si bola istá, že sa tam dostanem? Ani náhodou.“

„Aké to je prechádzať si tým všetkým s Emmou Sadowskou?“

Mala som chuť dať reportérke pusu, že sa konečne pýta k veci.

Emma je len zopár stoličiek odo mňa, odpovedá na otázky ako profíčka. Všetko, čo viem o stretnutiach s médiami, som sa naučila od nej. „Je to fantastické, úžasné a totálne neuveriteľné. Je to moja najlepšia kamarátka a neviem, ako by som minulý rok zvládla bez nej. Vidieť ju každý deň v telocvični bola pre mňa ohromná motivácia a ísť na olympiádu s najlepšou kamoškou? To je absurdné v tom najlepšom zmysle slova. Úplne splnený sen.“

„Myslíte, že dokáže poraziť Irinu Karevovú?“

„Minulý rok ju porazila.“ Hoci som minulý rok nemohla súťažiť na svetovom šampionáte, stálo za to vidieť, ako Emma prekonáva Karevovú. Každý si myslel, že ruská superstar je nedotknuteľná, ale Emma ju dala dole takmer o bod po tom, čo Irina zaváhala na kladine.

„Minulý týždeň Karevová zverejnila video s trojitým Jurčenkom. Ak ho zopakuje, bude mať voči Emme obrovskú výhodu.“

To je ale smiešne veľké ak. Ešte žiadna žena nepredviedla trojitého Jurčenka na súťaži a na tom videu vyzerala Karevová dosť zle. To je jediné, čo na ruskom tíme neobdivujem. Ich gymnastky sú krásne, ale mám pocit, že sa silia do preskokov, ktoré sú ďaleko za ich schopnosťami. To však pred kamerou nevyrieknem. „Ako som už povedala, vyššie sféry.“

„Vás a ostatné dievčatá práve zverejnili na sociálnych sieťach. Aký máte z toho pocit?“

Z úst mi vyletí prvé, čo mi napadne. „Videli ste, koho všetkého tam verifikujú?“ Reportéri sa zasmejú, no stojí tam medzi nimi aj pracovníčka výboru, ponad rameno počúva moju prostorekú odpoveď. „Žartujem. Je to skvelé. Totálne splnený sen.“

Už ani neviem, čo hovorím. Adrenalín opadáva a bedro mi premkne náhla bolesť. Ak sa mi neozýva chrbát, znamená to, že už sedím príliš dlho. Očami zachytím ženu z NGV, ktorá nejako pochopí, že potrebujem ukončiť rozhovory.

„Prepáčte,“ ozve sa a pretlačí sa cez skupinu, „ale Audrey musí ísť na ošetrenie chrbta, aby jej nestuhol. Ďakujeme za otázky. O pár minút vám budú k dispozícii dievčatá, ktoré sa do tímu nedostali.“

Skĺznem zo stoličky a vezmem si kyticu kvetov, ktorú som dostala po vyhlásení výsledkov. Mama bude nadšená. Vždy má pocit, že mi chýbajú normálne tínedžerské zážitky, takže aspoň s radosťou vylisuje tieto kvety do mojej spomienkovej knihy, ako keby to bola kytica zo stužkovej alebo čo. Olympijský tím alebo stužková? Hej, ani náhodou sa to nedá porovnať.

Keď je už o nich reč. Hneď ako opustím mediálnu miestnosť, zbadám rodičov medzi rodičmi ostatných dievčat. Ocova hlava s tmavými kučerami nad všetkými vytŕča, drobná mama stojí vedľa neho, dlhé vlasy jej padajú na chrbát. Ak by mi niekedy dovolili rozpustiť si vlasy z drdola, vyzerali by presne ako tie jej.

Ľudia sa o nás troch neustále zaujímajú. Mamu adoptovali z Južnej Kórey ešte ako bábo a vzhľad som jednoznačne zdedila po nej, takže keď sme spolu len my dve, všetci sa okamžite vypytujú, odkiaľ sme alebo čo sme zač, ako keby ich to malo zaujímať, a ani náhodou im to nepripadá svinsky neslušné. Keď som spolu s ocom, ľudia si zas myslia, že som adoptovaná. A navyše moje priezvisko, Leeová, tomu dodáva ďalší zmätok, pretože pochádza od ocových anglických predkov, ale to už by sme šli príliš do minulosti.

„Audrey!“ zjačí mama, keď ma konečne uvidí, a pretlačí sa s ocom cez ochranku. Jej ruky ma okamžite oblapia, pritískajú k jej telu. „Som na teba taká hrdá, zlatko!“

„Bola si fantastická, Rey,“ dodá ocko hlbokým hlasom. Mohutnou rukou ma pohladí po temene a pritiahne mamu aj mňa k sebe do rodinného objatia. Je to dokonalý moment. Moment, o ktorom som snívala, odkedy som bola dosť stará na to, aby som chápala, čo je olympiáda. Nebolo to pre nich ľahké, sledovať ma celé tie roky.

Mama ma stisne ešte silnejšie, až mnou trhne. Ihneď pocíti, aká som stuhnutá, a pustí ma. „Musíš ísť ešte za trénerom?“

Prikývnem, pousmejem sa nad bolesťou. „Keď prídeme domov, budem potrebovať kortizónovú injekciu. Doktor Gupta povedal, že mi vydrží na celú olympiádu.“

„Tak bež,“ povedal oco a ukázal k trénerskej miestnosti na druhom konci haly. „Stretneme sa v hoteli. Klub vám pripravil párty.“

Prekvapene dvihnem obočie. Klub sa mi veľmi s oslavami nespája – skôr so skorou večierkou a s neohlásenými kontrolami o tretej ráno, či sme v posteli –, ale, dopekla, veď ide o olympiádu, tak prečo nie?

„Stretneme sa tam.“ Podám mame kvety, oboch objímem a vydám sa k trénerskej miestnosti.

Aj ostatné dievčatá idú tým smerom, niektoré objímajú rodičov, ale väčšina mieri rovno na procedúry – horúce a ľadové masáže, ktoré im na noc utlmia bolesti.

„Kde je Dani?“ pýtam sa Emmy, ale tá len pokrčí ramenami a ide priamou čiarou k tréningovej hrazde.

„Ešte stále s novinármi,“ ozve sa Sierra a prevráti oči. Na lícach má stopy od sĺz a viem, že to neboli slzy šťastia. Je náhradníčka, uväznená v zvláštnom vákuu medzi tímom a zvyškom sveta. Prevracanie očí a ostrý tón jej dokážem odpustiť. „Zjavne dnes vo všetkom Emmu porazila. Správajú sa, ako keby šlo o nejaký zázrak.“

No teda, nevšimla som si, že Emmu predbehla v skóre, hoci druhý Emmin deň bol lepší.

„Akože, predsa len o niečo ide,“ povie Jaime. „Emma je národná a svetová šampiónka a ona ju porazila.“

Sierra vyfúkne. „Hej, lebo skórovať na výberovkách jednoznačne zaváži v porovnaní s medzinárodnou súťažou.“

To nie je zlý postreh. Som si istá, že všetky naše bodovania boli dnes aspoň trošku nafúknuté. Aj rozhodcovia sa občas nechajú uniesť olympijskou atmosférou tak ako my ostatní.

Idem za nimi do trénerskej miestnosti a Gibby si ma zavolá k prázdnemu masážnemu stolu. Josh, jeden z trénerov NGV, má pre mňa nachystané vrecko ľadu.

„Gratulka,“ usmeje sa Josh, sadne si na stoličku oproti mne a ja sa uložím na stôl, snažím sa potlačiť kŕč, keď mi dolnou časťou chrbta prejde tupá bolesť. Gibby stojí vedľa, vidí ma obalenú do obrovských ľadových kociek, čo mužovi, ktorý rozhoduje o mojom mieste v reprezentácii, okamžite pripomenie moje zranenie.

„Vďaka,“ usmejem sa na Josha. Pri národnom tíme je odjakživa.

„Predviedla si parádnu prácu, Audrey,“ začne Gibby, nepozerá sa na mňa, ale sleduje v miestnosti ostatné dievčatá. Som presvedčená, že to robí schválne, hovorí s nami a zároveň nám dáva pocítiť, že vždy existuje niekto, kto nás môže nahradiť.

„Ďakujem, t…“ ozvem sa, ale skočí mi do reči.

„Som si istý, že vieš, že miesta v tíme sú podmienené prípravami pred olympiádou.“

Potlačím paniku, ktorá mi vzplanie v hrudi, a prikývnem, že rozumiem.

„Ty a Emma ste snívali o tímovej zlatej medaile, odkedy ste boli malé. Ona si už svoju časť zaslúžila. Ty si sa dnes dostala do tímu, ale som si istý, že vieš, aké to bolo tesné. Očakávam, že do toho dáš viac než doteraz, rozumieš?“

„Áno, samozrejme.“ Je to lož. Čo viac by odo mňa ešte chcel? Šla som na maximum náročnosti, ktorú som schopná dosiahnuť s bolesťou – a o tej on teda jednoznačne vie –, a i keby to tak nebolo, niet času na zlepšenie. Odkedy som sa vrátila, podávam na bradlách rovnaký výkon, a ak sa prebojujem do finále, mám našliapnuté na zlato. Navyše boli moje prostné a preskoky solídne počas celej selekcie aj pri nižších známkach za náročnosť.

Dofrasa, Audrey, on naráža na kladinu.

Moje výkony v rôznych disciplínach boli vždy rozkývané, a i keď som v stave ich zvládnuť, je ťažké dosiahnuť to pod tlakom z neustálych zmien v tíme. Plus, vtedy najviac riskujem problémy s chrbtom. Kladina trestá kĺby, či už z nej padáte, alebo na nej stojíte. Pred pretekmi som to nechcela s tréningmi prehnať, ale to je len výhovorka. Zdá sa, že buď budem mať na kladine rovnomerný výkon, alebo skončím ešte pred Tokiom. V prvom prípade dokážem zvýšiť svoje skóre o dve až štyri desatiny.

„Spravím všetko, čo bude treba.“

„Dobre,“ odvetí. Zrazu sa na mňa pozrie a žmurkne, objaví sa nepatrný úsmev. „Len aby si vedela, ja ti fandím.“

Stroho prikývnem a usmejem sa pomedzi rastúce bolestivé záblesky vyrážajúce z chrbtice.

Potom odíde k Sierre, ktorá dostáva na rameno taký ľadový zábal, pri ktorom tie moje vyzerajú ako nič. Jaime je na stole hneď vedľa nej, rovnakým spôsobom jej balia lakte. Premýšľam, čo asi tak povie im. Gibby je výborný tréner, ale nie je nad vecou a stavia nás proti sebe. No tvrdí, že mi fandí – to musí byť dobré, nie? Určite je to dobré.

Zhlboka sa nadýchnem a vidím, ako sa na mňa Josh so záujmom pozerá. „Čo tvoj chrbát?“ spýta sa.

Prehodím sa na stôl dolu tvárou. „V pohode.“

„Tak dobre – teraz sa uistíme, že to tak ostane aj na dnešnej párty,“ povie Josh a prstami skúma zapálené miesto blízko štvrtého stavca. Mám tam jazvu, medzi jeho rukou a mojou kedysi pricviknutou platničkou sa dejú zvláštne veci. Nedobrovoľne protestne zavrčím, čím neustále dokazujem, ako môj chrbát nie je v pohode. Josh pokračuje v masáži, silno privriem oči a dúfam, že ma Gibby nepočul. Ak chce odo mňa viac, dostane to, a začnem tým, že pôjdem cez bolesť.

TRETIA KAPITOLA

„Viem, viem,“ odvrknem, stúpajúc po schodíkoch autobusu. Pozornosť všetkých je na mne, väčšinou sa im smejú oči, ale všimnem si aj Sierrin úškrn. Hodím sa na miesto vedľa Emmy a s úľavou odfúknem.

„Je to v pohode, Rey,“ šepne a posunie sa. „Cikať na rozkaz je ťažké.“

„To ti poviem!“

Po súťaži musíme ísť všetky na dopingové testy a ako vždy, som s tým hotová až ako posledná. Keby ste ma požiadali, aby som predviedla gymnastickú zostavu pred tisícovým davom, nemám s tým problém, lenže čúrať presne vtedy, keď vás o to žiada antidopingový monitor, je takmer nemožné.

V autobuse nie je nikto okrem ochrankára z NGV a gymnastiek, ktoré idú do Tokia. Sarah a Brooke sedia hneď v prvom rade. Je v pohode, že sú od nás trochu odčlenené. Ich kvalifikácia prebehla úplne oddelene od tej našej a počas tokijských príprav s nami dokonca ani nebudú trénovať. Zajtra všetky odletíme zo San Jose a najskôr ich uvidíme v olympijskej dedine.

Trochu som nad tým rozmýšľala – aby som si zaslúžila svoje miesto na olympiáde, mohla som súperiť krížom-krážom po svete s ďalšími jednotlivými gymnastkami, namiesto toho, aby som nechala Gibbyho rozhodnúť, či sa dostanem alebo nedostanem do tímu, lenže moje zranenie mi to neumožnilo. Plus, Gibby nebol úplne nadšený, keď sa Sarah a Brooke rozhodli ísť touto cestou, a znepriateliť si NGV rok pred olympijskými hrami tiež nebolo na zozname mojich priorít.

„Na toto sa nemusíme obliekať, že?“ spýta sa Emma, žmolí v ruke zamatové tepláky.

„Teraz je to asi jedno, nie?“ zvolá dozadu Sierra. „Vďaka Audrey už aj tak meškáme na párty.“

„Nemáme čas sa prezliekať,“ šplechne Jaime vedľa nej.

„To je jedno,“ zapojí sa Chelsea štýlom, akoby jej slovo malo mať rozhodujúcu váhu alebo čo. „Budú tam len naše rodiny, NGV a možno zopár sponzorov a tí všetci milujú, keď ešte vyzeráme, akoby sme práve dosúťažili.“

„Aj Leo Adams?“ podpichne ma Emma ticho, ale nie dosť. Ostatné dievčatá ju určite počuli.

„Nemám šajn.“

Skutočne úprimná odpoveď by bola, že som naňho nepomyslela, odkedy Gibby vošiel do šatne a prečítal naše štyri mená. Leo Adams je síce zlatý, ale olympijské hry tromfnú aj chutného chalana.

Jaime vykukne spoza Sierry, žiarivé blond kučery sa jej rozutekali z drdola. „Stavím sa, že tam bude. Jeho mama dostala cenu a sú až z Coronada. Určite ostávajú na noc.“

„Bude super, ak príde, ale som si istá, že motať sa celý čas okolo chlapca neurobí na Gibbyho dojem.“

Emma na mňa zagáni. „No tak, Audrey. Dostali sme sa do tímu. Jednu noc si môžeš oddýchnuť – už aj tak nie celú noc. Máme len zopár hodín.“

Normálne si musím fyzicky zahryznúť do jazyka, aby som jej neodpapuľovala. Posledné, čo chcem, je prezradiť, čo Gibby povedal o celej skupine.

Asi som nedokázala celkom ukryť svoj hnev, pretože tvár jej zmäkne. „Akože, nemáš tancovať na barovom pulte alebo čo. Skús sa skrátka trochu zabaviť. Celé mesiace si ako balón nafúknutý na prasknutie a dnes si zaslúžiš oslavu.“

„To my všetky,“ súhlasím. Samozrejme – rozhodne si zaslúžime oslavu.

„Tak fajn. A keď budeš chvíľu oslavovať s chutným chalanom, komu to uškodí?“

Sierra prikývne. „No veď sa pozri na Chelsea. Má frajera a vidíš, ako sa od poslednej olympiády zlepšila.“

Emma sa hodí o operadlo a prevráti oči. Chelsea ani netuší, o čom sa bavíme. Sierra je ako taký malý trol, občas je aj vtipná, ale nikdy nevie odhadnúť, kde je hranica.

Autobus zabrzdí pred hotelom. Za bariérami sú zástupy ľudí a morom tiel prebehne vzrušenie, keď si uvedomia, kto presne sedí v autobuse. Emma vykĺzne zo sedadla a všetky baby za ňou do nej narazia.

„Máš pravdu, vieš… o Gibbym. A že ostávaš v strehu,“ ozve sa Dani, krčí pritom nos. „Nič nie je isté. Dostala si sa tak ďaleko len vďaka tomu, že si robila, čo bolo v tvojich silách.“

„Presne.“

Súhlasne prikývne a kráča predo mnou k dverám autobusu. Dani je odo mňa len o rok staršia a poznáme sa od mala, ale nikdy sme k sebe nemali blízko. Za posledných pár rokov vystrelila z okraja elitného bodovania medzi top gymnastky.

Zvyšok tímu je v prednej časti autobusu. „Dámy, nanešťastie dav je pre nás príliš veľký, nezvládli by sme to, preto vás musím požiadať, aby ste sa usmievali, mávali, ale nezastavovali sa kvôli autogramom alebo fotkám. Potrebujeme, aby ste kráčali vpred,“ oznámi nám ochrankár.

„Chápeme,“ vyhlási Chelsea za nás všetky a on prikývne.

„Dám znamenie a ideme,“ pokračuje muž, otočí sa a čosi povie do vysielačky.

„Ešte pred tým, než vyjdeme, baby, tu sú darčeky!“ zvolá Chelsea. Siahne do tašky a vyloví z nej sedem drobných balíčkov s dvoma gymnastkami vo výskoku v tvare ozdobných písmen Cs. Je to logo jej osobnej značky kozmetiky. Spomínam si na rozhovor, v ktorom vravela, ako ona, čoby Afroameričanka, chcela vytvoriť úplne exkluzívnu líniu s milión odtieňmi a rôznymi tónmi. Nové produkty sa zakaždým vypredajú za pár minút po uvedení.

„Okej, ideme,“ prikáže ochrankár a máva na nás.

Postupujeme dopredu, a keď míňame Chelsea, každá od nej dostane do ruky balíček. Keď mala šestnásť, dvakrát vyhrala olympijské zlato a odvtedy sa objavuje vo filmoch a videoklipoch. Som si istá, že by som nikdy nechcela byť taká slávna ako ona.

„Vďaka,“ vezmem si balíček a ona sa usmeje a potľapká ma po pleci.

„Buď v poho, Rey.“

Šofér otvorí dvere a vyvalí sa na nás vreskot a blikanie foťákov. Kráčam dolu schodmi za Dani, Chelsea je hneď za mnou. Chodníček ohraničený kovovými zábranami, ktorý pre nás pripravil hotel, nie je dosť široký, fanúšikovia na nás dočiahnu. Dav sa tlačí na zábradlie. Plesknem zopár rúk, ktoré na mňa siahnu, a zároveň sa snažím usmievať, ale srdce mi tlčie a až v palcoch cítim šteklivé nutkanie ujsť, telo sa mi prehrieva z toho, ako nás dav zviera. Dvihnem plecia a schovám si hlavu, nech som čo najmenšia.

Vojdeme do hotela, ale nie je to o nič lepšie. Aj medzi hosťami je množstvo fanúšikov a v lobby je úplný nátresk. Sledujem lesklú ochrankárovu hlavu, ktorá sa v tom šialenstve nad všetkými vyníma, a konečne sa dostávame k výťahu, bodygard potrebuje na jeho privolanie kartu. Predpokladám, že smerujeme niekam, kam sa títo ľudia nemôžu dostať, a nekonečne sa mi uľaví. Zrazu súcitím s každou celebritou. Je len veľmi málo ľudí, ktorí by ma spoznali, keby som im šla na ulici oproti, a som šťastná, že na tomto výslní sú Chelsea a Emma. Ako sa však zdá, som jediná, kto to tak má.

„Toto bolo neskutočné,“ vydýchne Sierra a Jaime sa smeje, na tvári má grimasu.

Emmine líca očerveneli. „Úplný nával.“

„Šialené,“ pridá sa Dani, ale oči má široko otvorené a veselé.

Chelsea sa usmieva. „Zvykajte si, dievčence. Vaše životy sa práve navždy zmenili.“

Nie som si celkom istá, či jej verím, ale potom sa otvoria dvere výťahu a ďalší dav – tentoraz sú v ňom priatelia a rodina, a sponzori, a NGV, a Americká olympijská federácia, a tréneri, a bývalí olympionici – nám kráča oproti z veľkej miestnosti, v ktorej hučí hudba a nalievajú sa poháre. Na malý moment sú ticho a potom vybuchnú v ohlušujúci rev, sprevádza ho burácajúci potlesk.

Do popredia vystúpi Gibby, tepláky sú fuč, má na sebe slušácke nohavice a tričko s golierom. Málokedy ho vídam inak než v oficiálnom gymnastickom úbore a tá zmena vyráža dych. Nepôsobí strašidelne, ale takmer normálne, ako niečí oco. Usmeje sa na nás, dvihne ruky a sála sa utíši. „Dámy a páni, váš olympijský gymnastický tím Spojených štátov amerických!“

„Hurá, hurá!“ volá niekto, ale v záplave tvárí sa nedá určiť kto.

Gibby podvihne pohár a vyhlási: „Nazdravie, Emma, Chelsea, Dani, Audrey, Sarah, Brooke, Sierra a Jaime!“

Je divné stáť tam a pozerať sa, ako partia dospelých dvíha poháre, no raz-dva sa to skončí, hudba sa spustí silnejšie a nás zhltne párty.

Emma do mňa štuchne lakťom. „Au, čo je?“ spýtam sa a očami hltám tácku plnú jedla, ktorá sa práve nesie okolo. Som si istá, že tu majú párky v cestíčku, a hoci mám prísnu diétu, tieto jednohubky sú moja slabosť.

Čašník s chuťovkami mizne v dave, no ona kývne hlavou opačným smerom a ešte skôr, než sa otočím, jej prihlúply úsmev mi napovie, čo uvidím. Nikdy sme jedna do druhej nerýpali, keď sme boli buchnuté do nejakého chalana. Akože, netvrdím, že som buchnutá do Lea. Veď ho sotva poznám.

V ruke jej zavibruje mobil, venuje mu rýchly pohľad a rovnako rýchlo ho zas vypne. „Choď,“ šepne. „Rodičia sú na druhej strane. Kryjem ťa. Vlasy máš super. Očná linka bezchybná, ako vždy. Ty si olympionička. Teraz choď a zhoď ho z nôh alebo zo snoubordu, alebo z čoho.“

Usmejem sa a zasalutujem. „Áno, madam.“

Obrátim sa, stojí len pár metrov odo mňa, na tvári rovnaký úsmev ako v hale, v ruke drží tanierik s párkami v cestíčku.

„Môžem jeden?“ Asi to nie je najlepšie intro, ale čo už, som hladná.

„Ber všetky,“ povie, ponúkne mi tanier a ja si vezmem jednu z jednohubiek a hodím si ju do úst. Je vynikajúca. Delikátne maslové nebo okolo hot dogu, a len Boh vie, čo doň dávajú. Dokonca na to capol aj trochu horčice. Asi si ho budem chcieť zobrať za muža.

„Milujem ich,“ poviem, keď dožujem a prehltnem.

„No veď si si ich aj zaslúžila. Bože, trvalo to večnosť, nie?“

„Roky, asi, akože štyri alebo päť.“

„Jednoznačne si ten čas využila v svoj prospech,“ schvaľuje moje slová, obzerá sa po miestnosti. „Olympijský tím hneď na prvý pokus – dosť pôsobivé. Ale ja som aj tak vedel, že sa ti to podarí.“

Zasmejem sa. „Hej? Bola som strašne nervózna, kým nevyslovil moje meno. Vlastne, stále som nervózna.“

„Nevyzeráš nervózne.“

„Tak potom to dobre skrývam, lebo to slovo nervózna ani dobre nevystihuje, ako sa teraz cítim.“

Úsmev sa mu mierne rozplynie a zrazu vyzerá vážne. „Chápem. Celý tvoj život smeruje k tomuto momentu, a keď sa to konečne stane – zrazíš sa s vysokým, temným cudzincom, o ktorom si vždy snívala.“

A teraz sa už naozaj zasmejem.

„Ale vážne, gratulujem ti. V Tokiu to všetkým natrieš. Viem to.“

„Ďakujem. Nemôžem uveriť, že sa to deje, chápeš? Po tej operácii a všetkej námahe po návrate.“

„Hej, videl som,“ zahlási, zahryzne si do spodnej pery, a keď sa poškriabe vzadu na krku, vyzerá trochu placho. „Nechcem vyznieť ako nejaký úchyl, ale followujem ťa, takže, akože, videl som fotky a videá a všeličo z tej operácie a potom, keď som sa zranil…“ Zarazí sa.

Skrčím sa. Zabudla som na fotku sadry, ktorú mal vo feede pred pár mesiacmi. „Ako dlho si bol mimo?“ spýtam sa a ukážem na jeho koleno.

„Štyri mesiace. Chodím na rehabky a doktori mi schválili surf, takže som na vode, kým budem môcť prejsť na tvrdý povrch. Ak sa vôbec rozhodnem vrátiť.“

Spozorniem. „Nie si si istý, či sa…“ V bunde mi cinkne mobil. „Prepáč.“ Rýchlo sa naň pozriem.

Je to Gibby.

Dnes oslavuj, ale pamätaj na to, čo som povedal.

Očami divoko blúdim po sále. Emma, jej rodičia a moji sú v rohu spolu s Emminým agentom. Sierra a Jaime sú so svojimi rodičmi, každý hovorí s každým, zrejme o tom, že do tímu sa mali dostať ony a nie my. Chelsea je s frajerom, tvári sa, akoby zvyšok sveta nejestvoval. Dani stojí vedľa nich, kontroluje mobil, presne ako ja. Možno písal aj jej?

„Všetko v pohode?“ ozve sa Leo, vracia ma späť do reality. Alebo možno tá správa je realita a toto je súčasť niečoho iného, niečoho, čo by som nemala robiť.

Dani vypne mobil, šuchne ho do vrecka, obráti sa k Chelsea a jej frajerovi a povie niečo, čo ich oboch rozosmeje.

„Hej,“ prikývnem a usmejem sa. „Všetko je okej.“

„Nemaj stres. Počuj, nechcela by si pokecať niekde trošku… mimo?“ spýta sa a pohne sa k stene oproti. Je sklenená a za ňou je asi balkón.

„Jednoznačne.“

San Jose nie je práve najmalebnejšie mesto na svete, ale ako v hociktorom inom meste, aj tu svetlá svietia celú noc a v mojom srdci bude mať navždy špeciálne miesto. Presne tu sa mi splnili všetky sny.

Opriem si ruky o kovové zábradlie a otočím sa k nemu, stojí vedľa mňa, okolo nás fúka príjemne teplý vánok.

„Takže, hovoril si o návrate?“

Pokýve hlavou. „Hej, do Pekingu sú stále dva roky, takže…“

„Ešte máš čas.“ Ale už nie veľa, lenže to nahlas nepoviem. Trvá celé mesiace, než sa človek dostane na elitnú súťažnú úroveň. Operovali ma pred dvoma rokmi a späť do formy som sa dostala možno až tento rok v apríli. Celkovo to trvalo takmer osemnásť mesiacov.

„Hej, cvičil som u mamy v telocvični, ale uvažoval som aj nad tým, že pôjdem do školy.“

„Kam?“ Vždy som mala v pláne ísť na výšku, ale keďže olympiáda koliduje s maturitným ročníkom, nie je to momentálne téma dňa.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zlaté dievča.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.