Vyrástla som v gete

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Eliska Tanzer

Vyrástla som v gete – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Predslov autorky

Slovensko je krajina nedocenenej krásy, kultúrneho bohatstva a histórie. Naše tradície, ľudové rozprávky a dokonca aj jedlo sú plné farieb a radosti. Súčasťou tejto histórie a kultúry sú aj Cigáni.

Napísaním knihy Vyrástla som v gete som Slovensko nechcela uraziť či znevážiť. Mojou snahou bolo odhaliť pred svetom pravdu, tak ako ju vnímame my, Cigáni. Máme chyby, ale sme nádherní a ľudskí. Presne ako všetci ostatní. Moja rodina nie je taká ako rodina, ktorá býva v našom susedstve, ale aj my, aj oni sú Cigáni, a preto nás hádžu do jedného vreca.

Bola by som rada, keby Slováci, ktorí budú čítať túto knihu, pochopili, že všetci sme súčasťou tejto úžasnej krajiny a že minulosť, prítomnosť a budúcnosť Slovenska bude vždy zahŕňať aj Cigánov. Musíme sa k sebe správať s láskou a úctou, tak ako si naša skvelá krajina zaslúži. Vo svete naše zvyky a náš jazyk nepoznajú tak dobre ako zvyky a jazyky iných krajín, no spolu, bok po boku, môžeme preukázať silu Slovenska tým, že preklenieme dlho existujúcu priepasť medzi Cigánmi a necigánmi.

Sama som čerpala silu zo slovenského ducha, keď som bojovala s rôznymi životnými traumami a problémami. Tieto problémy a extrémne násilie som prekonala uvedomením si ľudskej dobroty a pochopením, že jednotlivec či skupina ľudí nereprezentujú celú rasu, rod či národnosť. Dlho mi trvalo, kým som na to prišla, ale to úsilie stálo za to. Neznášať niekoho pre skutky príslušníkov tej istej rasy, rodu či národa, ma ničí a zraňuje. Od napísania tejto knihy som prešla kus cesty v hľadaní sebalásky a zmierenia samej so sebou, a aby som to dosiahla, musela som sa vzdať nenáležitého hnevu.

Dlho som sa na Slovensko hnevala pre to, ako zanedbáva Cigánov a ako zaobchádza so mnou a mojou rodinou. Badať to na tých miestach, kde opisujem svoje pocity a zážitky. Snaha ukázať svetu, ako na Slovensku žije moja rodina a mnohí iní Cigáni, viedla nevyhnutne k odsudzovaniu Slovenska. Ľudia označujú Slovensko ako krajinu zlých, bigotných ľudí zaslepených predsudkami. No ako som dozrievala, uvedomila som si, že za činy niekoľkých jednotlivcov nemožno viniť krajinu – veď na Slovensku je veľa ľudí, čo nažíva s Cigánmi v susedskej láske. Množstvo ostatných, ktorí nie sú zodpovední za getá a rasizmus, si to nezaslúži.

Pri neistote, ktorá zamorila politiku v Anglicku, cítim čoraz väčšiu lojalitu k Slovensku a pud obraňovať ho. V Anglicku som si vybudovala vlastný život, získala som vzdelanie a scivilizovala sa. Lenže žiť v pohodlí, ktoré som si tu vytvorila, a hovoriť z neho o právach Cigánov nestačí. Anglicko mi síce poskytlo vzdelanie, ale tiež ma tu obrali o dôstojnosť a moje telo. Nemôžem sa len tak pozerať, ako ostatní Cigáni žijú v chudobe, v ktorej som kedysi žila aj ja, ani na to, ako ich na Slovensku kruto odsudzujú.

Mojím cieľom je naďalej hľadať šťastie a radosť v každodennom živote a zároveň sa vrátiť na Slovensko, aby som tu pomohla zjednotiť komunitu. Nikoho neobviňujem, na nikoho sa nehnevám, ani sa nechcem nikomu pomstiť. Chcem sa len vyliečiť.

Chcem zahojiť seba, zaceliť obrovskú priepasť medzi Cigánmi a ostatnými ľuďmi, čo žijú na Slovensku, a predovšetkým vyliečiť traumu, ktorej podlieha komunita Cigánov a ktorej vinou sú nedôverčiví, opatrní a izolovaní.

Dobré meno Slovenska je v rukách jeho obyvateľov a túžbou každého Slováka a Slovenky by malo byť zachovanie našich kultúr, vítanie iných kultúr a život vo vzájomnom mieri a harmónii.

Ak ste pred prečítaním môjho príbehu presvedčení, že Cigáni sú trestom pre vládu alebo si myslíte, že všetci bieli Slováci sú rasisti zodpovední za to, v akých otrasných podmienkach mnohí Cigáni žijú, verím, že po jej prečítaní zmeníte názor.

Rada by som vám pripomenula, že jednu vec máme spoločnú – je ňou láska k Slovensku.

Eliska Tanzer

ZLATKOVOVCI

Moja dcéra má väčšiu cenu

Matka a jej rodina sú Rómovia. Cigáni. Nijaké krádeže detí ani tamburíny, len húževnaté duše a tmavá pokožka. Vďaka hnedým očiam a jazvám vyzerám z väčšej časti ako oni. Len nie som tmavá. Namiesto tmavej bronzovej a zlatej okrovej má moja pokožka farbu slnečnicového oleja, no pre nedostatočnú výživu v detstve a dlhoročnú nízku hladinu železa má teraz rovnaký odtieň ako fejkoví Simpsonovci.

Narodila som sa v deväťdesiatych rokoch trinásťročnému dievčaťu menom Lenka Zlatkovová. Keby sme boli postavami z televízneho seriálu, vyrastali by sme ako sestry, hlboko by sme si rozumeli a mali by sme spoločné záľuby. Mama by posediačky zvierala v rukách hrnček s čajom a so záujmom by sledovala, ako si maľujem nechty a sťažujem sa na kamarátky. Možno by sme spolu chodili aj na diskotéky.

V skutočnosti nie je nijaká slasť mať skoro len o desať rokov staršiu mamu. Mama bola v tom lepšom zmysle priateľský nepriateľ, v tom horšom dôvod, prečo som spávala s vreckovým nožíkom pod provizórnym vankúšom.

Lenka Zlatkovová bola nádherná. Typický príklad vzdoru. Namiesto toho, aby v tých najbezútešnejších životných podmienkach vyzerala strhane a spustnuto, prekypovala životnou energiou. Bola to výbušná svojská Cigánka a taká papuľnatá, že napriek svojim stošesťdesiatim trom centimetrom sa nedala prehliadnuť. Jej husté lesklé vlasy sa správali rovnako rebelsky ako ona. Radšej jej padali po bokoch tváre namiesto toho, aby poslušne držali vo vrkočoch, do ktorých si ich zapletala. Plné pery mala rozjasnené výrazným červeným rúžom a krémovo hnedé oči zvýraznené čiernou linkou, nanesenou ukradnutou ceruzkou. V kombinácii s divokou hrivou vlniacich sa vlasov vyzerala mama oslnivo. Veľmi rada som ju sledovala pri oddychovaní. Sedávala s privretými očami, bezmyšlienkovito hojdala nohou vystrčenou z okna a útržky slnečných lúčov, ktoré sa k nám predrali, sa veselo odrážali od troch zlatých krúžkov, ktoré zdobili jej dlhý a široký nos. V takých chvíľach som až bolestivo túžila byť ako ona. Byť taká nenútene nádherná. Fascinovali ma dokonca aj strie na jej bruchu, nohách, pleciach a rukách. Vôbec sa za ne nehanbila, takže keď som si o niekoľko rokov objavila na tele rovnaké bledé čiarky ťahajúce sa ako vinič, takmer som bola na ne pyšná. Akoby sme boli obidve súčasťou toho istého stromu, ktorý nás označkoval svojimi dlhými, poprepletanými konármi.

Byť v jej prítomnosti bolo absolútnym protipólom k jej kráse. Len čo otvorila ústa a začala z nich vypúšťať štipľavé poznámky a jedovaté urážky, ktorými bola preslávená, všetka vľúdnosť jej mäkkého žiarivého úsmevu bola šmahom ruky preč. Keď sa chystala na niekoho slovne zaútočiť, vyzerala vždy rovnako: zdvihla ľavé obočie nad mierne zúženými očami a znútra si hrýzla do spodnej pery, pričom sa uškŕňala tak, že jej bolo vidieť zlatý zub. Pripomínala stočenú vretenicu, ktorá sa pripravuje na útok. Keď sa takto tvárila, znamenalo to, že si na niekoho brúsi zuby a plánuje ho rozplakať.

Pred jej ostrým jazykom som nikdy neušla ani ja – skôr naopak, práve na mne si skúšala repertoár. To, ako som na urážku reagovala, rozhodovalo o tom, ako často ju použije pri iných. Raz som celé hodiny preplakala, lebo mi povedala, že mám tvár ako ropucha, a potom som na druhý deň našla sesternicu Svetu plakať pri nohách tety Letti, lebo aj jej moja mama povedala to isté. Ako citlivá duša som sa rozplakala tiež, lebo som mala pocit, že je to aj moja vina.

Lenka svoje hysterické výbuchy a slovné útoky zdedila od svojej mamy. Ako dieťa som videla starú mamu a mamu, ako po sebe zúrivo štekajú len centimetre od seba a o pár minút sa znudene rozprávali, akoby sa nič nestalo.

So všetkými mojimi tetami sa zaobchádzalo tvrdo, no mama bola na tom najhoršie. Kým jej sestry sa zapojili do „rodinného podnikania“ v strednom až neskoršom tínedžerskom veku, mama pracovala od svojich jedenástich rokov, lebo starú mamu rozčuľovalo, koľko toho zjedla.

Mama mala svoju kariéru veľmi rada. Lenka Zlatkovová bola, a žiaľ stále je, obchodníčkou s medzinárodnou pôsobnosťou. India, Maďarsko, Rumunsko, riskantný mesiac na Ukrajine a potom opäť doma. Mama prešla mnoho exotických miest, kde za peniaze ponúkala svoje telo.

Je totiž prostitútka. Nie s dokonalým účesom a so žiarivým úsmevom na štýl Julie Roberts z Pretty Woman, ale s nožíkom v podšívke podprsenky, jazvami od potratov a kovovým boxerom ukrytým vo vrkočoch. Je väčšia šanca, že nejakého muža zloží úderom a okradne ho, ako že sa doňho zaľúbi, a to všetko s typickým úškľabkom na svojej peknej tvári. Práve takýmto spôsobom si zaobstarala aj tie boxery.

V jedenástich začala mama so starou mamou obiehať ulice v meste aj susedné mestá a ponúkať svoje telo na predaj. Mala veľký úspech u bielych, ktorí prečesávali ulice a hľadali nejakú „cigánsku lásku“.

S radosťou spomínala, koľko mužov ju chcelo a ako nevedeli vydržať ani kým zájdu do nejakej izby, a nerozpakovali sa pretiahnuť ju za budovou, v aute alebo v špinavej uličke plnej odpadkov. Mama to brala ako veľký kompliment – že títo čisto oblečení muži riskovali, že sa zamažú, len aby sa jej zmocnili.

Každé normálne jedenásťročné dievča by prepadlo zúfalstvu, ale nie mama. O začiatkoch svojej veľkolepej kariéry nerozprávala často, ale keď áno, hovorila o nich skoro až namyslene. To, že za ňu muži platili, jej dávalo pocit, že niečo znamená. To bol dôvod, prečo sa tak okato vlnila pri chôdzi – niečo medzi reklamou na šampón a tanečným vystúpením – poskakujúce vlasy a kníšuce sa boky.

Nebolo by spravodlivé tvrdiť, že za výbušnosť nášho vzťahu mohla jej práca. Moje sesternice mali so svojimi matkami napriek tejto práci nádherný vzťah. Tou trpkou výbušnou zmesou bolo to, že som žila vo vlastnom svete, kam som unikala z reality, a mamin hnev voči mne.

Ako som rástla, slovné útoky boli čoraz prudšie. Mama mi neraz hovorila hrozné veci. Vždy som tak trochu vedela, že to nemyslí úplne vážne – kruté vyhrážky a urážky a divoké rozhadzovanie rukami boli len spôsobom jej prejavu. Typické teatrálne správanie cigánskej matky.

„Raz ti vyrežem ten tvoj jazyk!“

„Mala som ťa zo seba vytrhnúť, keď si sa začala na mne kŕmiť. Ty pijavica!“

„Jediné, čo na tebe za niečo stojí, je tá tvoja úzka dierka!“

Napokon ma jej divoké výpady prestali šokovať a prestala som sa pre ne trápiť. Podmienky, v ktorých sme žili, nás proti takýmto útokom dokonale zaštepili. Každý deň sme boli terčom tých najhorších rasových poznámok, aké si človek vie predstaviť, takže po istom čase sme sa naučili nelapať po dychu a necúvať pred ich prudkosťou, ale len prevrátiť oči a povzdychnúť si nad nedostatkom nápaditosti.

Náš vzťah bol takýto: mama povedala nejakú zlomyseľnú kravinu, ja som sa buď rozplakala, alebo som jej na to niečo uštipačne odpapuľovala a na všetko sme o niekoľko hodín zabudli.

Na bitku mi však trvalo zabudnúť dlhšie než len niekoľko hodín.

To, ako ráno vstala a tancovala na dvore popri olejovaní vlasov a ako ma bila topánkou, keď som sa po nej opičila, robilo mamu záhadnou. Musím sa priznať, že niekedy ma bila oprávnene. Hoci som bola prispatá, nebola som plaché dieťa a určite som nebola poslušná. Polovicu dňa som prefantazírovala a vymýšľala si rôzne príbehy a v druhej polovici ma sesternice zaťahovali do bitiek alebo krádeží.

Kradla som však len jedlo. Rada by som napísala, že som vždy ukradla len toľko, aby som zasýtila svoje vyhladované podvyživené telo, no pravda je taká, že namiesto chleba a vody sme kradli nadýchané krehké rožky a ľadovo vychladené kofoly.

Bila som sa preto, lebo som po otcovi zdedila bojovnosť a po mame podrezaný jazyk – dosť blbá kombinácia. Veľmi sa mi páčilo naháňať malé biele decká, ktoré mali dosť odvahy, aby nakúkali spoza rohu a kričali po nás „Potkani!“, „Už si po vás idú nacisti!“ či „Dobrý Cigán je mŕtvy Cigán!“. Doteraz sa smejem, keď si spomeniem na ich pohľad, keď spoza rohu vybehol kŕdeľ špinavých, tmavých cigánčat s provizórnymi gumipuškami a vreckami plnými skál, a zaútočil na ich nohy biele ako mlieko.

Takže istotne boli chvíle, keď som sa vedela vpratať do kože len vďaka maminým žabkám. No boli aj momenty, keď to mama so svojou obuvou dosť prehnala. Mlátila ma rovnako, bez ohľadu na to, či to bol trest za to, že som niečo potiahla a klbčila sa alebo len zbehla príliš rýchlo po schodoch, či príliš hlasno sa zasmiala. Raz som nechtiac prevrhla malý kastról s olejom, ktorý si sediac na zemi masírovala do vlasov a pospevovala si pri tom pesničku, ktorú začula v ten deň na trhu. Prudko otvorila oči ako posadnutá a len čo ma zbadala, rozzúrila sa do nepríčetnosti. Vstala zo zeme s oboma rukami stále vo vlasoch a začala ma naháňať. Chytila ma za jeden z vrkočov a vyzauškovala ma tak silno, že mi ešte niekoľko hodín po tom brnela tvár. S krikom mi vyčítala, že „nohy nemám po nej, ale že som zdedila otcove plutvy“.

Ako vždy po takýchto hlúpych roztržkách som sa utiahla na tiché miesto, kde som si ľahla na zem a celú hádku prerozprávala oblakom, ktoré sa chlácholivo preháňali nado mnou. Veľmi živo som opisovala podrobnosti a prudko som gestikulovala. No závery hádok som menila. Namiesto toho, aby som to zakončila slovami „a preto mi teraz tečie krv, lebo som dostala výprask“, som oblakom povedala „a potom ste ma zdvihli k sebe a spoločne sme leteli tak rýchlo, až mi celá bitka vyfučala z hlavy“. Toto upravené vyžalovanie sa malo na mňa liečivé účinky. Dodávalo mi upokojujúci pocit objatia, po ktorom som túžila, kedykoľvek mi mama pripomenula, aká som nechcená.

Nikdy som sa mame nepostavila na odpor, ani ju neudrela. Ani vtedy, keď ma ťahala hore schodmi za vlasy, ani keď ma šľahala po nohách kúskami naštiepaného dreva na oheň alebo mi zarývala svoje prsteňmi prezdobené prsty do líc. Nikdy som sa nebránila. Predpokladala som, že keď ju nechám tak, rýchlejšie to prejde. Niekedy šla zo mňa vymlátiť dušu, potom ma zrazu z ničoho nič pobozkala na čelo a hmkajúc odišla z izby. Keď jej hnev opadol, často som za ňou prišla, aby som jej vytkla jej správanie, no k modrinám a fyzickej bolesti sa vtedy pridala aj tá citová.

„Čo ak ma raz zabiješ, mama?“

„Môžem si s tebou robiť, čo chcem. Ale šváby majú tuhý korienok.“

„Pch, potom je to jasné! Keď ma biješ, nekontroluješ sa. Som tvoje dieťa!“

„Si ešte panna, či nie? Tak potom som lepšia matka, ako bola moja.“

Zvyčajne som to vzdala, ale keď som bola dosť ďaleko, aby ma nepočula, ďalej som sa s ňou hádala. Niekedy som sa k nej vracala celé hodiny po bitke, potom, čo som si v hlave niekoľkokrát prehrala všetky argumenty.

Aby som sa vyhla slovnému skalpovaniu a tráveniu zvyšku dňa opakovaným premietaním si hádky v hlave, naučila som sa jednoducho držať jazyk za zubami.

Na svoje dvanáste narodeniny spomienka na predchádzajúce hádky musela podľa všetkého už vyblednúť, lebo som sa rozhodla, že jej vyhodím na oči, ako večne na mojich oslavách narodenín chýba. Píšem oslavách, no bolo to len stretnutie príbuzných okrem mamy, natlačených v malej miestnosti, kde oni tancovali a popíjali, kým ja som zatiaľ žula kúsok klobásy veľký ako stará päťkorunáčka namiesto bežného kúska vo veľkosti voľakedajšieho dvadsaťhaliernika, a znášala štípanie do líc od všetkých tiet. Potom čo lacný alkohol stúpol mojim tetám do hlavy, vyhnali deti von a začali si rozprávať oplzlé príbehy, piskľavo sa smiať a pripito po sebe hulákať.

Keď som vošla do izby, mama si práve uväzovala na hlavu šatku – nosila ju, aby dráždila starkú, ktorú pohoršovalo, keď ju nosila, hoci bola slobodná – a pálila pritom niečo mätové, čo vôbec nepomáhalo upokojiť môj stiahnutý žalúdok. Nabrala som odvahu a zhlboka sa nadýchla.

„Takže... PrečoSiKaždéMojeNarodeninyNiekdePreč? JeToLenRazZaRok, aleTyTamNikdyNeprídeš...“ vyhŕkla som.

Spravila som pauzu, aby som sa nadýchla a pokračovala, zatiaľ čo ona si ďalej uväzovala šatku, akoby som tam ani nebola.

„NemášMaRada...“ Mama ma prerušila zdvihnutou rukou a povzdychom.

„Čo si už načisto pribrzdená? Nemeľ tak, keď si vonku. Ľudia si už myslia, že som chľastala, keď som ťa nosila. Retard.“ Táto scéna bola oveľa dojímavejšia, keď som si ju pred hodinou prehrávala v mysli, no zrazu som mala pocit, že by som sa jej mala ospravedlniť za to, že ju otravujem. Prečo majú takéto situácie vždy lepší priebeh v hlave? To som naozaj čakala, že sa v mame niečo zlomí a začne mi vyznávať svoju nehynúcu lásku?

Mama si prekrížila ruky cez prsia, otočila sa ku mne a pozrela sa na mňa prižmúrenými očami. „Eliška, dnes ma nerozčuľuj.“

„Dobre, mám prísť zajtra?“ vyhŕkla som.

„Vždy si myslíš, že máš viac pocitov ako my ostatní. Moja mama je už jednou nohou v hrobe a doteraz som od nej nepočula, že ma má rada bez toho, aby som jej najprv nedala zväzok peňazí. Buď vďačná, že aspoň čakám na tvoje prvé krámy, kým ťa vyženiem pracovať. Stále ma len jeduješ. Platím ti jedlo a nechávam ťa pobehovať a robiť si, čo len chceš. Keď som bola v tvojom veku, mala som na starosti polovicu mužov z tejto pridrbanej diery. Choď za otcom, či sa k tebe bude správať lepšie.“ Premerala si ma od hlavy po päty a posmešne dodala: „Ale jasné, že bude! Bude sa tváriť, že si jeho chyžná alebo dievča, čo trtká, namiesto toho, aby sa pred kamarátmi priznal, že zmiešal svoju čistú bielu krv so špinavou cigánskou. Je lepšie s nami šukať, ako sa o nás starať. Ničomný darebák. Keby som niekedy šla na tvoju oslavu narodenín, musela by som si zakryť tvár a nariekať, ako si ma zničila. Žiaden cigán z okolia nebude živiť polovičnú gadžovku. Zruinovala si ma.“

Doparoma. Hoci som nemala šajn, ako sa vtedy muži správali, bola som si istá, že nijaký muž by sa neoženil s nehanebnou prostitútkou bez ohľadu na to, či ma mala alebo nie. No podľa Lenky Zlatkovovej som bola ja ten dôvod, prečo nebola šťastne vydatá za boháča a nežila v nádhernom dome s veľkou záhradou. Neviem, aká hviezda by z nej podľa nej bola, keby som sa jej nenarodila, no očividne žila v neoblomnom presvedčení, že som jej prekazila všetky životné plány. Chápala by som jej výčitky, keby ma vychovávala, ako sa na matku patrí, no vychovávali ma všetci, len nie ona. Vychovávala som sa sama. Vychovávali ma sesternice. Doriti, ešte aj potkany z našej ulice ma vychovávali viac než Lenka.

V jednej veci však mala pravdu. Starká veľmi zriedka dávala najavo nejaké city, takže asi som mala šťastie, že napriek mnohým úskaliam bol môj vzťah s mamou hlbší než znudené „mám ťa rada“ po prijatí rolky peňazí zarobených celodenným rozťahovaním nôh.

Aj s tým otcom mala pravdu. Keby som za ním prišla s tým, že budem uňho bývať, buď by zomrel od smiechu, alebo by ma zhodil z Rakotzbrücke (nazývaný aj Diablov most, nachádzajúci sa neďaleko dediny Kromlau v Nemecku, pozn. red.) a šiel by si po svojom.

Zdalo sa, že mama je pripravená spustiť dlhú tirádu zakaždým, keď ma vidí. Často som premýšľala, či si ich dopredu nacvičuje, alebo toľko žlče prská bez prípravy. Možno to bol mix obidvoch. Tak ako nik zo Zlatkovovcov, ani mama nevedela čítať ani písať, takže namiesto denníka si všetky pocity uchovávala v osobitnej časti mozgu, kde čakali na najmenšiu iskru. A potom Boh pomáhaj tomu, kto pred ňou stál.

Jej výstupy a vyhrážky smrťou neboli nijaká slasť, ale mala som ich radšej než jej bláznivejšie výčiny.

Asi od desiatich rokov som si pod provizórnym vankúšom schovávala zbraň. Mama sa raz opila – asi bol štvrtok alebo hviezdy žiarili príliš jasno alebo videla červené auto – v každom prípade sa opila tak, že potrebovala pomoc, keď vychádzala po schodoch do tetinho bytu, v ktorom som spala spolu so sesternicami. Sesternica Marija predvčerom potiahla z nejakého smetiaka špinavý koberec a teraz sme ho používali ako prikrývku. Mama sa vtackala dnu a nohou mi potriasla hlavou. Cez prižmúrené oči som uvidela neupraveného muža, ktorý mi silne pripomínal starého chlapa s do polovice rozhalenou košeľou, odkiaľ mu vytŕčali prepletené svetlé chlpy, čo sedával na autobusovej zastávke v meste vždy po skončení vyučovania. Pri pohľade na tri zablatené dievčatá, ktoré sa k sebe chúlili pod špinavým kobercom, mu skoro až tiekli sliny. Neznášam pedofilov tak ako ktokoľvek iný, ale prečo si títo otrhaní muži myslia, že malé dievčatá sa k nim budú hrnúť? To ich nárokovanie mi dvíha mandle. Keby si aspoň dali tú námahu a trochu sa obriadili.

Mama sa knísala a usilovala sa prepočítať hrsť drobných, ktorú od neho dostala. Počula som, ako plecom v nepravidelných intervaloch naráža do dverí. Silno som privrela oči a snažila sa ignorovať maminu nohu, ktorou ma štuchala do hlavy, keď vtom zapišťala: „Čože? To je všetko? Kurva, je ešte panna! Musíš pridať! Moja dcéra má väčšiu cenu! Ešte aj ja dostávam viac! Je celkom nepoužitá! Môžeš si s ňou robiť, čo chceš, ešte nič nevie! Čo to má, kurva, znamenať?!“ Muža vyľakal tento opilecký vreskot a keď sa nad nami ozval lomoz, vzal nohy na plecia. Na druhý deň všetci vedeli, čo sa stalo vďaka urazenej mame, ktorá sa nahlas ponosovala na „lakomých sviniarov“. Teta Letti ma vzala nabok, kým boli ostatné deti vonku, a keď mi podávala naostrený pilník na nechty, chytila ma za plecia a povedala mi, aby som ho nosila vo vlasoch alebo ho schovala pod vankúš. Vedela som, že ten pilník som dostala pre prípad, že mama od niekoho dostane správnu sumu. Nikto mame nič otvorene nepovedal. Bolo ťažké čeliť jej povahe. Pohnevať si Lenku Zlatkovovú mohlo skončiť len niekoľkými spôsobmi a každý z nich zahŕňal mamin typický pohŕdavý úškľabok.

Niektoré ostatné na ulici pracujúce ženy ju neznášali kvôli jej záľube vo vydieraní ženatých mužov. V súdržnom a úzkom kruhu sexuálnych pracovníčok musíte byť skutočne príšerným človekom, aby sa z vás stal vyvrheľ. Lenže Lenku to netrápilo. Mala svoje sestry, nepotrebovala priateľky. Nikdy nikoho nepovažovala za priateľa – len za niekoho, koho môže využiť.

Mama mala vo zvyku zbierať lacné šperky od niektorých slabošskejších a ostýchavejších zákazníkov. Buď im ich potiahla, kým boli v povznesenej nálade, alebo im ich jednoducho drzo vzala. Vďaka peknej tvári a postave sa jej mnohé prepieklo. Vďaka zastrašovacej taktike ešte viac.

Ešte aj moje tety sa s ňou nerady púšťali do hádok. Nepochybujem, že ktorákoľvek z nich by to mame natrela – nebolo by to ľahké, ale predpokladám, že by to zvládli. No nestálo to za to, aby museli byť do konca života v strehu, kedy sa im mama pomstí.

Napriek svojej nízkej postave bola obávaná bitkárka. Matne si spomínam, ako takmer skolila môjho nacistického otca a pouličného bitkára k zemi. Keď na ňu v takých chvíľach myslím, som na ňu trochu pyšná. Bolo to raz, keď sem otec prišiel na víkend kvôli nejakej náckovskej sračke. Zbadal ma s mamou v meste a všetci traja sme sa v jeho prenajatom aute odviezli naspäť do Drovane. Po ceste po sebe ziapali v zmiešanine troch jazykov – nemčiny, slovenčiny a rómčiny – mala som pocit, akoby sa v aute odohrávala death metalová Eurovízia. Mama to ako vždy prehnala a s úsmevom na tvári zo seba chrlila jednu urážku za druhou. Otec nikdy nemal veľký zmysel pre humor a veľmi sa ho dotklo, že sa mu vysmieva cigánske dievča. Natiahol ruku, chytil mamu za vlasy a prudkým pohybom jej silno tresol hlavu o palubnú dosku.

V duchu som sa pripravila na škrekot, o ktorom som si bola istá, že bude nasledovať. Mama sa namiesto toho narovnala, trochu si prihladila vlasy, utrela si opakom ruky tvár a rozosmiala sa. „Pch, ty biely čuráčik. Na viac sa nezmôžeš?“ Potom sa otočila k otcovi a vrazila mu svoju prsteňmi ozdobenú päsť do zubov. Bola som ohúrená touto výmenou. Určite som sa tvárila podobne ako otec, len som bola menej zakrvavená. Civel na ňu, zatiaľ čo ona si naprávala šatku a načiahla sa dozadu, aby ma pohladkala po kolene a upokojujúco mi povedala, že čoskoro budeme doma. Odvtedy sa ju už nikdy nepokúsil udrieť. Myslím si, že hlboko vnútri sa jej tak trochu bojí. Poväčšine sa len mračí a počas hádky sa snaží odvracať tvár, zatiaľ čo ona s ním zametá. Tak isto sa správa aj pri svojich ostatných ženách.

Mama bola malicherná a keď mala pocit, že jej niekto ublížil, vždy našla spôsob, ako sa odplatiť – či to bolo tým, že sa vyspala s manželom, bratom alebo otcom dotyčnej, alebo človeka udrela do tváre skalou. Moje tety si očividne dávali pozor na skaly, keďže ani jedna z nich nebola vydatá a u Zlatkovovcov neboli nijakí muži okrem mŕtveho bratranca a ešte jedného, ktorý sa volal Kaše a sedel v base. Hoci mama sa správala nehanebne, mala svoju hranicu a tou bol incest.

Náš bratranec Lukáš zomrel dva roky pred mojím narodením. Povedali mi, že bol mojím bratom a verila som tomu dlhé roky, až kým som si raz uvedomila, že mama ma porodila v trinástich, takže, dopekla, ako mohol byť Lukáš, ktorý zomrel dva roky pred mojím narodením ako šestnásťročný, jej syn? To nebolo možné, jedine, že by ho porodila v predchádzajúcom živote a prišla si poňho v tom ďalšom ako Lenka Zlatkovová. Predstavte si, že máte dvadsať a uvedomíte si, že váš mŕtvy „brat“ bol starší ako vaša mama, keď zomrel, a s tým najtrápnejším pocitom telefonujete do obchodu neďaleko vášho domu a prosíte predavačku, aby niekoho poslala po niektorú zo Zlatkoviek. (Píšem obchod, ale v skutočnosti šlo o plechovú búdu s telefónom, niekoľkými fľašami slivovice, cigaretami a pančovanou vodkou. Obchod však vlastnila milá Cigánka, ktorá vždy dovolila mojej rodine volať mi odtiaľ alebo im šla odovzdať odkaz odo mňa, keď som volala.)

Keď teta Mala prišla k telefónu, spýtala sa ma, čo mám také dôležité.

„Lukáš nemohol byť môj brat. Mal predsa viac rokov ako mama, keď zomrel!“ Mala som pocit, že moje IQ kleslo ešte hlbšie.

„Eliška, to myslíš vážne? Eliška... Eliška. Prosím, povedz mi, že to nemyslíš vážne!“ Nepočula som nič len dve chrčania – náš rozhovor očividne počúvala aj majiteľka obchodu. „Lukáš, nech odpočíva v pokoji, bol môj syn, ale ja som vás obidvoch dojčila. Ty a Jani ste rovnako staré, a keďže som mala mlieko, keď si sa narodila, Lenka ma donútila, aby som ťa dojčila. Ju to príliš bolelo. Eliška, čo ťa to v tých anglických školách učia? Ty hlúpučká! Hovorili sme o vás ako o bratovi a sestre, lebo som vás dojčila!“ V tej chvíli sa už obidve nahlas chichotali, a tak som sa radšej rýchlo rozlúčila a zavesila.

Viem, ako to znie. Ľudia musia byť prekvapení, že mi to nikdy nedoplo. Ale nebola som príliš bystrá, najmä nie vtedy. Obidve strany rodiny mi hovorili, že som ako „námesačná“ a každé slovo, ktoré mama a tety povedali, som brala doslovne. Aj keď som konečne prestala mamu počúvať, ešte stále som sa držala toho, čo povedala starká alebo tety. Všetkému som verila. Nemala som dôvod neveriť. Jednoducho som žila v presvedčení, že som mala brata, ktorý robil problémy a potom ho zabili. Aspoň som sa nakoniec dozvedela pravdu, hoci som sa u majiteľky obchodu už navždy zapísala ako tupaňa.

Počas detstva som tiež večne počúvala, koľko peňazí raz mame zarobím. Pokiaľ mi pamäť siaha, snažila sa mi svoju prácu vždy vykresľovať v čo najpríťažlivejšom svetle. Musím pripustiť, že chvíľami som mala rada pozornosť, ktorou zahŕňali mamu vždy, keď priniesla domov hŕbu bankoviek a špinavých mincí. V takých chvíľach bola miláčikom starej a prastarej mamy.

Často ma predvádzala kamarátkam a chvastala sa, aká budem žiadaná. S mamou, jej kamarátkami a sestrami, ktoré spievali ľudovky a potom pesničky so sexuálnym obsahom, som bola nadžganá v malej izbe. Tancovala som v strede a mama si plieskala rukami o stehná, až jej cinkali náramky. Nohou mi dvíhala sukňu, aby všetci videli moje vyblednuté a roztrhané gatky a mohli sa na nich smiať. No a čo – aspoň som nejaké mala. Mama sa správala, akoby vďaka nohavičkám bola jej vagína chránená ako heslom. Podľa jej slov vraj odrádzajú „zákazníkov“.

Pred ženami som takto tancovala niekoľkokrát za mesiac už od útleho veku. Mama ma naučila pohadzovať bokmi na jednu a vlasmi na druhú stranu. Vo všeobecnosti som bola dobrá žiačka, iba jeden raz som bola príliš chorá, aby som sa učila brušný tanec, ktorý mi mama chcela predviesť. Stala sa zo mňa najlepšia tanečnica v rodine ešte prv, ako som vedela tvoriť súvislé vety. V tých vzácnych chvíľach na mňa mama hľadela s nadutou pýchou, ktorá sa jej rozlievala po jej sladkej hnedej tvári. Sedela so spokojným úškľabkom, zdvihnutým obočím a mierne vztýčenou hlavou, zatiaľ čo bolo počuť výkriky: „Pozrite, ako malá Lenka! Tancuje ako jej mama! Eliška je jedinečná! Aha, aká je svetlá! Dostaneš za ňu dvakrát toľko peňazí. Predstav si, koľkí sa budú hrnúť, aby ju pretiahli ako prví!“ Vtedy som ešte nevedela, čo to slovo znamená, no bola som pyšná, že som pre mamu niečím výnimočná, preto som sa postavila tak, ako som to videla u nej: s rukou na boku, naklonenou hlavou a druhou rukou som krútila jedným zo svojich vrkočov. Keď ma mama pobozkala na čelo a nazvala ma miláčik, celá som sa rozžiarila. Hlboko vnútri som vedela, že je na mňa hrdá len preto, lebo som jej pripomínala ju samu – Lenka nemá nikoho radšej ako seba. Nepamätám si, že by sa odvtedy na mňa niekedy pozrela s takou láskou.

Sovietska bieda a cinkajúce tamburíny

Fascinuje ma, ako na Západe chápu slovo „Cigán“. Raz som sa spýtala jednej dievčiny, prečo si hovorí „cigánka“, keď nemá nijakú rómsku krv, a ona odpovedala: „Ja to neberiem, že to znamená rasu, ale len záľubu v túlavom a slobodnom živote.“ Skoro ma kleplo. Slobodný život. Sloboda. Rada by som vedela, kde boli Cigáni „slobodní“. Určite nie tam, kde reálne žili. Určite nie tam, kde som vyrastala – na Slovensku.

Hlásiť sa k Cigánom nebola vždy taká móda. Istotne existujú čudácki vyznávači jogy, ktorí fajčia trávu, presúvajú sa z prenájmu do prenájmu (zvyčajne kvôli meškajúcim platbám), neradi sa pravidelne umývajú, a preto si hovoria „cigáni“, no skutoční Cigáni sú ľudia, ktorým sa spoločnosť snaží zo všetkých síl vyhýbať. V kontinentálnej časti Európy by ste museli hľadať lupou niekoho, kto by sa ochotne nazval jedným z nás, preto sa smejem na tom, ako veľmi sa Angličanom táto myšlienka páči. Čisté, nepoškvrnené dievčatá s lesklými príčeskami a dokonale nalíčenými tvárami sa hrdo vyhlasujú za „cigánky“, zatiaľ čo ja som si vždy veľmi dobre rozmyslela, či niekomu poviem o svojom pôvode a uvažovala som, či radšej nemám predstierať, že som z Azerbajdžanu.

V Anglicku som úslovie „domov je tam, kde je srdce“ počula po prvý raz. Zdalo sa mi to zvláštne, lebo domov v mojom prípade určite nebol tam, kde bolo moje srdce.

Môj domov bol tam, kde ma moja opitá mama budila špinavou nohou, ktorou mi štuchala do polepených vlasov. Domov bol tam, kde som žila v nezariadenej izbe s dvoma ďalšími slobodnými matkami a ich deťmi a bojovala o tenkú, fľakatú prikrývku, tak ako sme sa bili o posledný kus poloplesnivého chleba. Domov bol tam, kde som polovicu dní preležala na štrku, túžobne sa dívala na oblaky a prosila ich, aby ma vzali so sebou, kamkoľvek leteli.

Miesto, ktoré som nazývala domovom, ostatní ľudia označovali za „špinavé cigánske geto“. Nie je to geto, z ktorého vychádzajú albumy hip-hopovej hudby, skôr geto, kde platí: „Ty si stúpil do tejto mláky? Tak aby si vedel, práve si sa nakazil hepatitídou C.“ Narodila som sa a vyrastala na mieste, ktoré sa nazýva Drovane. Viem, že v krajinách ako Anglicko a Amerika je veľa ľudí pyšných na to, že pochádzajú z „geta“. Keď som bola na vysokej škole, videla som videoklip k pesničke s názvom Ghetto Refix od umelca menom Mumzy Stranger, v ktorom on a ďalší traja pekne oblečení a upravení ľudia prechádzajú čistou časťou mesta s niekoľkými bytovkami v pozadí. Takmer som zomrela od smiechu. Nejaký chalan tam sprejuje stenu, čisté dievčatko stojí za plotom a v zábere vidno opustený dom bez okien – to bolo pre nich „geto“. Predstava, ako sa potĺkajú po Drovane vo svojom drahom oblečení a spievajú pritom „ja som z geta“, bola na mňa príliš.

Nepopieram, že aj v Anglicku alebo Amerike existujú zdevastované miesta s vysokou nezamestnanosťou a nízkou životnou úrovňou. No aj tie najhoršie sa podľa mňa v porovnaní s Drovane kúpu v luxuse. Verte mi, že nikto, kto v skutočnosti pochádza z takéhoto všivavého geta, odtiaľ nechce byť.

Drovane bolo také nebezpečné miesto plné násilia, že ešte aj šoféri autobusov niekedy radšej nezastavovali pri rozpadávajúcej sa lavičke, ktorá stála na konci cesty vedúcej k nám. Bývali časy, že sme autobus nevideli aj celé dni. Stareny sa vtedy po ceste vracali domov a posielali do mesta mladých, aby im priniesli to, čo potrebovali a čo si za tých zopár drobných mohli dovoliť.

Bývali sme v obrovských sivých socialistických panelákoch, ktoré sa týčili nad okolitou krajinou. Tiene, ktoré vrhali na zem, boli také tmavé, že na celej pravej strane Drovane bola večne noc. Svojím spôsobom to bolo požehnanie, lebo vďaka tomu čiastočne clonili neďalekú skládku odpadu. Mestskému úradu sa zdalo vhodné využiť náš domov ako miesto na uloženie nechceného odpadu. Už samotný zápach bol hrozný, no potôčik, ktorý z rozkladajúcej sa kopy odpadkov neustále vytekal, bol skutočne nebezpečný. Keď po ňom niektoré deti prebehli bosé, na nohách sa im vyhodili agresívne červené vyrážky a pľuzgiere. Matky po celom Drovane bili svoje ratolesti po hlavách, keď pobehovali okolo smetí, a potom im nežne prikladali k chodidlám mokré handričky.

Keď sa niektoré z detí zobudilo na svrbenie nôh, išlo sa do susednej izby zistiť, či tam nie je nejaká zvyšná voda. V Drovane sme totiž nemali tečúcu vodu. Chodili ju do džbánov a ďalších nádob naberať ráno zvyčajne muži, tak aby vydržala na celý deň. Nás po ňu niekedy chodilo až päť – každá v jednej aj druhej ruke niesla po jednej nádobe –, keďže muži z Drovane nechceli alebo nesmeli nosiť vodu pre Zlatkovky. Nemohli sme po ňu ísť tam, kam chodili oni, a namiesto toho sme chodili k najbližšej hadici za niektorým z obchodov, z ktorej sme čapovali vodu, kým dve z nás striehli, či niekto nejde. Voda bola veľmi vzácna a vždy sme si dávali pozor, aby sme po ceste naspäť nevyliali ani kvapku.

Keďže v Drovane nebola k dispozícii ani taká základná vec ako voda, o takom luxuse ako elektrina či plyn sme mohli len snívať. Na varenie a zahriatie sme využívali otvorený oheň.

Keďže nám chýbalo základné vybavenie, pochopiteľne nikto neplatil nájom. Náš obvod mal takmer stopercentnú nezamestnanosť a vláda bola rada, že nás všetkých držala na jednom mieste. Veď ani potkany a šváby neplatili nájomné a tie nás počtom vysoko prevyšovali.

Život bez elektriny znamenal život bez televízie a ako malá som nemala hračky. Hrávali sme sa so špinavým matracom a čímkoľvek, čo sme našli ležať v zapáchajúcich mlákach po celom sídlisku. Neučili ma bicyklovať sa, no naučila som sa deliť sa o izbu veľkú ako väzenská cela s ôsmimi ďalšími ľuďmi. Rómske rodiny sú v drovanských bytovkách natlačené ako sardinky, hoci pre neďalekú skládku sa dá povedať, že aj sardinky voňajú lepšie. Vyrastali sme bez toho, aby sme poznali osobný priestor, lebo najmä ako deti sme boli zvyčajne zhrčené na jednej kope.

Všetci si o nás mysleli svoje a boli presvedčení, že si zaslúžime žiť v takom švábmi prelezenom mieste. Vládlo všeobecné presvedčenie, že si nezaslúžime viac ako tú dieru, čo sa volá Drovane jednoducho preto, lebo vôbec existujeme. Rómsky novorodenec si zaslúžil zhniť v Drovane, lebo bol Cigán. Nedostávali sme nijakú pomoc, nezabezpečovali nám opravy, nikto nemal snahu sprístupniť nám tečúcu vodu, nič.

Namiesto toho sa vláda rozhodla, že Drovane bude dokonalým miestom pre zločincov, squaterov, sexuálnych násilníkov, pedofilov a iných vyvrheľov spoločnosti. A tak ich tam presúvala – bielych mužov a ženy, ktorých za jedny z tých najťažších zločinov trestala tak, že mali žiť v spoločnosti normálnych rómskych rodín.

V Drovane bývalo pomerne veľa bežných rómskych rodín: takých, čo sa pretĺkali životom a modlili sa za príchod lepších dní. Takých, čo celé roky žobronili o prácu v meste alebo hocikde inde. Takých, čo by radšej zomreli od hladu, ako by mali kradnúť. A tiež sme tam bývali my, Zlatkovky. Naša rodina presne zodpovedala stereotypu, o ktorom vybľakovali nacionalistické skupiny, keď prišli „protestovať“ do Drovane. (Ich protesty boli výlety hŕstky podnapitých bielych mužov, ktorí sa pokúšali biť s rómskymi mužmi a obťažovali naše ženy. Takmer vždy polovica z nich skončila dobitá a viac než jeden z nich sa vyspal s niektorou ženou z našej rodiny.)

Drovane bolo horšie ako väzenie. Tam sú aspoň strážnici a dokonca aj tie najhoršie väzenia na svete pôsobia dojmom, že je tam aspoň aká-taká kontrola a ochrana. V Drovane nás vláda nechala, aby sme sa zariadili sami, a polícia len zriedkavo vkročila na naše sídlisko, aj to najčastejšie iba vtedy, keď tam z nejakého hlúpeho dôvodu robila raziu (som presvedčená, že Drovane používali na výcvik nováčikov) alebo mala nejaký nevyriešený zločin a potrebovala ako podozrivého náhodne vytypovať nejakého Cigána. Keď som vyrastala, dochádzalo k tomu tak často, že sa to nedá ani spočítať. Keď ľudia začuli sirény blížiacich sa policajných áut, ukrývali svojich synov, ako len vedeli. Nasledoval šialený útek mužov po schodoch na najvyššie poschodia a ja som zatiaľ v hrôze ticho vzlykala a dívala sa, ako polícia vlečie preč ďalšieho vzpierajúceho sa cigánskeho chlapca.

Policajti potom odsotili protestujúcu chlapcovu matku, ktorá sa hádzala k ich nohám a prosíkala, aby s jej nevinným dieťaťom mali zľutovanie.

Myslím, že najviac som na Drovane neznášala práve to. Vždy som si bolestivo uvedomovala svoj pôvod. Som Rómka. Som Cigánka. Som niečo, na čo ľudia pľujú. Nie som pre vládu dostatočne dôležitá, aby sa postarala o moju bezpečnosť. Namiesto toho zvyšuje nebezpečnosť môjho okolia tým, že sem premiestňuje tých najhorších kriminálnikov. Som niečo, čo má zaliezť do sivých rozpadajúcich sa panelových vežiakov, aby som nerušila idylu bielych obyvateľov Slovenska.

V okolitých mestách Cigánov nezamestnávali. Neumožnili nám zarábať si na živobytie. Nechceli nás púšťať do obchodov, k lekárom, k zubárom a dokonca ani na verejné záchody. Bolo to v polovici deväťdesiatych rokov a v niektorých častiach Európy je to tak dodnes. Mali sme vykapať od hladu, na zápal pľúc a chradnúť, až z nás nič neostane. No vzpierali sme sa tomu.

Jedli sme. Pili sme. Robili sme, čo sa dalo.

Moje kamarátky, sesternice a ja sme mali svoje hry, ktorými sme pomáhali našim rodičom zvýšiť príjem. V princípe sme kradli rôzne hlúposti, aby sme za ne získali peniaze na jedlo. Napríklad sme sa pred turistami v okolitých mestách robili, že sme sa stratili.

Staršie deti nás zoradili podľa odtieňa pokožky a ako jednu z najsvetlejších ma vždy vybrali ako návnadu. Celý život sa ma ľudia pýtali, či nie som chorá. Ostatné deti sa mi vždy posmievali a dokonca aj mama mi hovorievala, aby som si schovala nohy, lebo z ich farby je jej zle. Ona mala kožu nádherne hnedú, moja koža mala pastelový odtieň. No pri tejto hre bola moja piesková farba kože výhodou.

Už aj v tom veku sme si uvedomovali, akú mieru etnicity považovala väčšina ľudí za prijateľnú. Len trochu tmavší odtieň než mali oni. Európske črty a o čosi krémovejší odtieň, viac nie. Ja som zdedila široký, dlhý nos – po kom asi? –, no moje dlhé vlasy boli svetlejšie ako nádherný čierny odtieň, ktorým sa pýšila väčšina drovanských dievčat. V podstate som vyzerala ako dievča, ktoré bolo len veľmi mierne šmrncnuté cigánskymi črtami.

Stačilo mať len o málo tmavší odtieň a v tejto časti sveta ste neboli nikým. Ľudia sa na vás ani nepozreli, nie to, aby sa pri vás pristavili. A tak pre mňa staršie sesternice požičali od niekoho čo najlepšiu sukňu, umyli mi vlasy a zaplietli mi vrkoče. Pristavila som nejakých turistov a kým oni ochkali nad milým strateným cigánčaťom, ostatné dievčatá im prehľadali vrecká. Vždy sme vedeli, ktorí sú turisti. Boli to samí Američania, ktorí chceli zažiť „autentické“ Slovensko. Cestovali do najodľahlejších kútov krajiny a prechádzali sa tam s obrovskými fotoaparátmi oblečení do škaredých šuštiakových súprav.

Ďalším zaručeným spôsobom, ako získať peniaze, boli brušné tance, ktoré ma naučila mama. Pri jednej z „pracovných ciest“ bývala dva mesiace v dome s Turkyňou, ktorá sa volala Aysu, a tá jej ukázala všetky možné typy brušných tancov od tureckých po egyptské. Mama o nej vždy hovorila s láskou. Myslím, že zo všetkých ľudí sa práve o Aysu dalo najviac povedať, že bola maminou kamarátkou. Tancovala som a Besnik, Šándor alebo nejaký iný chlapec zatiaľ búchal do rytmu tamburínou. Dal nám ju jeden drovanský ožran, ktorý sa len rehotal popod nos, keď sme sa ho pýtali, prečo si je taký istý, že vďaka tejto peknej, trochu odratej tamburíne zarobíme viac peňazí. Neskôr som počula o Zvonárovi u Matky Božej a uvedomila som si, že ľudia nás naozaj považovali za bláznov, čo hrkajú tamburínami a unášajú deti. V každom ohľade sa turistom tamburína veľmi páčila.

Počas môjho tanca diváci prichádzali o šperky, peňaženky a raz dokonca o topánky. Netuším, ako si niekto nevšimol, že mu z nôh zmizli topánky. Pitti dodnes prisahá, že sa to odohralo bez násilia počas toho, ako jeden z turistov kľačal natlačený v malom hlúčiku ľudí a fotil. Neuveriteľne ma to hnevá. My sme žili v treskúcom chlade a nemali sme nič, len staré koberce a žabky, a tento chlap si ani nevšimne, že prišiel o nablýskané topánky. Nakoniec sme ich dali mužovi, ktorý nám podaroval tamburínu.

Ako malá som svojmu rómskemu pôvodu nevenovala pozornosť. Vedela som, že mama je Rómka, ale viac ma nezaujímalo. Ani keď som videla, ako policajti vlečú preč mužov a chlapcov od rodín, len aby vďaka nim uzatvorili nejaký prípad, ani vtedy mi nenapadlo, že príčina toho, prečo mi je súdené žiť s muchami a rôznymi chorobami, tkvie v mojom etnickom pôvode. Netušila som, že by to mohlo byť inak. V mojich predstavách neexistoval lepší či horší život, ako som mala ja. Bolo len to, ako sme žili v Drovane. Nepoznala som nič, len život podobný životu švábov. To bol celý môj svet.

Otázka pocitu hrdosti na svoj pôvod ma ako dieťa nijako zvlášť nezaujímala. Zdalo sa mi to hlúpe. Pyšná som mohla byť na to, ako sa mi podarilo povyťahovať rôzne kusy oblečenia zo skládky vedľa nášho paneláka a zladiť ich, nie na to, kým som sa narodila. Svoju etnickú príslušnosť som si nevybrala, ani som nespravila nič, aby som ju získala, prečo by som teda na ňu mala byť pyšná? No práve počas toho, ako som hľadala čisté, ešte stále farbami žiariace obaly z čipsov na svoje ďalšie šaty, po prvý raz sa vo mne prebudila cigánska hrdosť.

Už som bola unavená z toho, že som nachádzala iba samé vyblednuté blbosti a chystala som sa odísť trucovať domov, keď som začula známy krik jedného z ujčekov žijúcich v našej komunite. Keď bol opitý, večne čosi vykrikoval. Nikto si ho nevšímal a po krátkej chvíli vždy zaspal. Keď som však kráčala za jeho hlasom, uvidela som ho stáť na debničke uprostred hlúčika ľudí. Najprv som im nevenovala pozornosť. Cítila som sa príliš skleslo na to, aby som sa miešala do nejakého opileckého vystrájania.

Piskľavým hlasom kričal: „Otroctvo! Mučenie! Porajmos!“ – rómske slovo pre holokaust. Keď som sa pridala k rozrastajúcemu sa davu, ešte stále besnil o Osvienčime. Musím povedať, že zo začiatku ma to, čo hovoril, veľmi nezaujímalo. Viac ma trápilo, ako do večera dokončím svoje šaty pri momentálnom nedostatku pekných obalov. Moju pozornosť si získal až vtedy, keď ma nejaká staršia pani s tmavou uslzenou tvárou, čo stála vedľa mňa, chytila za plece, aby nespadla. Ženy z Drovane málokedy plakali, najmä nie stareny. Došlo mi, že toto sú asi vážne veci a moje z rôznych kusov pozošívané šaty musia počkať. Kým ujček ďalej ohnivo rečnil, dvaja dospelí muži stáli s privretými očami a obidve ruky vzpínali ako v modlitbe k nebu.

Z úst mu prskali sliny a uprene pozeral na miesto tesne ponad naše hlavy, akoby nás zo svojho pódia z obrátenej debničky ani nevidel. „Vyvraždili našich ľudí! Robili na nich experimenty! Znásilňovali naše ženy! Zabíjali našich mužov! Kde je naša spravodlivosť? Prečo sme stále zavretí v táboroch? Držia nás v týchto dierach a my im máme byť za to vďační? Radšej zomriem, ako by som im mal poďakovať za to, že ma zamkli do jedného z týchto nových táborov!“ Rukou zúrivo mával na sivý, arogantne sa týčiaci drovanský panelák. Muži opäť súhlasne zahučali. Cítila som, ako sa mi telo roztriaslo, keď som začula nárek troch žien okolo mňa. Búchali si päsťami do pŕs a jedna si tak silno pritláčala vyblednutý ruženec k čelu, až som mala pocit, že si ho pretlačí na druhú stranu hlavy. Vedela som len toľko, že pred týždňom sa niekto z našej komunity stal účastníkom dopravnej nehody. Keď som bola staršia, pochopila som, že to nebola nehoda.

Sledovala som dospelých mužov, ako plačú a rukami si zakrývajú tváre. Dívala som sa, ako si ženy zahaľujú tváre vlasmi a nariekajú. Pozorne som počúvala, čo ujček hovorí. Rozhovoril sa o tom, ako muži unášajú cigánske dievčatá a predávajú ich iným skupinám mužov. Táto časť sa ma dotkla najviac. Mala som pocit, že sa v hlave neviem zbaviť toho obrazu. Zaborila som si tvár do sukní vedľa mňa stojacej pani a ona mi položila ruku na temeno hlavy. Cítila som, ako mi po lícach tečú slzy. Dopekla, veď som len šla zháňať nejaké vyhodené obaly.

Zdvihla som hlavu vo chvíli, keď si žena vysiakala nos do rukáva a išla mi položiť ruku naspäť na hlavu. Ujčekova plamenná reč sa chýlila ku koncu – bolo to vidieť z toho, že už nemal rozšírené oči a neprítomný pohľad. Mal ich trochu privreté ako moja starká tesne predtým, než jej padne hlava a začne chrápať. Stíšeným spevavým hlasom vyhŕkol: „Nie sme zlodeji. Keď im berieme veci, nie je to krádež. Nie je to zločin. Berieme si len to, čo nám vzali. Je to odškodné!“ Ujček, keďže bol pripitý, nepoužil úplne presne tieto slová, ale „odškodné“ znie lepšie ako: „Oni nám berú úctu, my im chlieb. Nech sa pojebú. Všetkým sa im zahryzneme do gágorov.“

Keď skončil, všetci boli veľmi rozrušení. Jeho reč vyvolala hnev, smútok, zúfalstvo a beznádej, ktoré sa šírili po Drovane ešte dlho po západe slnka. Ujček hovoril niečo o „povstaní“ a o tom, ako na úsvite vyrazia s mužmi do mesta, aby „im“ ukázali, že „nás ešte neumlčali“. Samozrejme, že muži boli nabudení z toho, že niekomu poriadne nakopú zadok.

Ja som až taká nadšená nebola. Bola som zúfalá od ľútosti. S kamarátkami sme slovo „PORAJMOS“ mali vyryté do hláv a boli sme zhrozené. Rozprávanie o Osvienčime vyvolalo strach vo všetkých deťoch. Ujček veľmi farbisto opisoval detaily toho, čo sa dialo v koncentračných táboroch a hoci som tomu z väčšej časti nerozumela, strach, ktorý sa zračil v očiach starších detí, stačil na to, aby som si musela prekrížiť nohy, nech sa nepocikám. Hovoril o „nacistoch“ a to, že mama nazývala „nacistom“ aj môjho otca, nebolo veľmi povzbudzujúce. Išiel z neho väčší strach než z kohokoľvek, koho som doteraz stretla. Cítila som ukrutnú ľútosť nad nami všetkými. Sme dobrí ľudia, pomyslela som si. Nespravili sme nič, čím by sme si zaslúžili týranie, ktorému sme boli vystavení.

V tú noc som nemohla spať. Čakala som, že sa sem nahrnú tanky a vojaci nás pozatvárajú do slepačích klietok. Keď sa lúče slnka predrali cez štrbiny medzi šatkami, ktorými bolo prikryté okno bez sklenej výplne, bola som stále hore. Bola som hore, keď prišla sesternica a začala ma ťahať na nohy, aby som s ňou šla po vodu na umývanie. Prechádzali sme popri spiacich opitých mužoch na schodoch a medziposchodiach. Vo vchode našej bytovky ležal doluznačky ujček zo včera vo svojich slinách a šťankách.

Tak sa skončilo celé povstanie.

Hoci v Drovane sa nežilo ľahko, vyskytli sa aj dojemné chvíle, keď sa ľudia zomkli, pomáhali si a starali sa jeden o druhého. Hovorím „jeden o druhého“, hoci ako som spomínala, nás nemal nikto veľmi v láske.

Našu skupinu v rámci väčšej skupiny tvorili prostitútky a staré panie, ktoré prežili ťažký život, a odviazaný život Zlatkoviek im poskytoval rozptýlenie. Myslím, že si sprostredkovane užívali Lenkine divoké dobrodružstvá. Bez ohľadu na to sa však medzi mojou rodinou a rodinami kamarátok vždy našlo dosť špiónov roztrúsených po Drovane a trhoviskách.

Prvýkrát som to okúsila, keď ma načapali s mojím frajerom. Tým „frajerom“ myslím slovenského bieleho chlapca na trhovisku, ktorý sa mi prihovoril, keď mi podával vrecko s hruškami a ja som mu za ne platila skrkvanou bankovkou od mamy: „Rád ťa vidím. Ako sa máš?“

Na moje veľké prekvapenie tento chlapec nebol presiaknutý takou istou nenávisťou voči nám ako zvyšok jeho krajanov a ešte viac ma prekvapilo, keď mi dal zadarmo dva pomaranče. Netušila som, že náš rozhovor videla jedna z drovanských špiónok, ktorá sa ponáhľala domov, aby to všetkým roztrúbila.

Keď som sa vrátila, na schodoch ma už čakali tri nahnevané ženy – kamarátky mojich tiet. Vypytovali sa ma na môjho „staršieho frajera“ a moje „nehanebné flirtovanie“. Boli v tom také dobré, až som takmer uverila, že som ako mama.

Keď si tá väčšia z nich vyhrnula rukávy, stiahlo mi žalúdok. Pod jasnou kvetovanou látkou blúzky mala svalnaté, hnedé ruky obťažkané špinavými zlatými náramkami. Zviazala si svoje dlhé tmavé vlasy a hlavu si prikryla šatkou. Niekoľko prameňov jej vykĺzlo spod trblietavej látky a padlo jej pozdĺž vážnej tváre. Čakal ma poriadny výprask.

Tieto tri ženy mi prikázali, aby som si zobula žabky a krútiac hlavami ma karhali za moje neprístojné správanie. Keby som mala odvahu, spýtala by som sa ich, ako sa opovažujú čistiť mi žalúdok kvôli rozhovoru s chlapcom, keď samy pracujú ako prostitútky. Rozhodla som sa však radšej ostať pokorne stáť a čakať na svoj trest.

Lenže po troch rýchlych úderoch žabkami som zmenila názor. Čo tam po dôstojnosti. Budem kričať ako o život.

Tieto ženy mi neskôr dali trochu domácej pálenky, čím akoby chceli naznačiť, že hoci mi museli dať príučku, stále ma majú rady. Povedali mi, aby som si šla do izby po pohár, lebo im už došli. Pozrela som sa na ne a pokrčila plecami.

„Nemám,“ povedala som.

„Čo? Nemáš tanier ani pohár? Z čoho potom piješ?“ čudovali sa.

„Som najmladšia z rodiny. Musím čakať, kým sa každý napije z toho istého veľkého krčaha a potom dopijem to, čo zvýši. Nemám vlastný pohár.“ Cítila som sa hlúpo, ale bola to pravda. Vždy mi ostávali hnusné zvyšky, v ktorých všeličo plávalo.

Niežeby to bola celkom naša vina, keďže finančná situácia v Drovane bola vo všeobecnosti biedna, no nikdy sme nemali veľa „vecí“. Z toho, ako sa mama vždy bila so staršími ženami o ich rúž alebo krém na ruky, som pochopila, že človek, ktorý niečo vlastní, sa stáva terčom útokov. Keď som bola malá, okrem vlastného mena som mala iba jedinú vec, čo patrila iba mne: macka Pú, ktorého som volala Kika. O Kiku som sa starala, akoby bola zo zlata. Napriek tomu, ako sa v Drovane šetrilo vodou, vždy som nejakú šlohla, aby som jej očistila zafúľané látkové labky – keď sa na to prišlo, zahnali sa po mne tri rôzne ruky, no stálo to za to. Kiku som dostala ako darček od starého policajta, ktorý mi povedal, že macko ma ochráni a postará sa, aby som bola šťastná. Smiešne, lebo o týždeň nato práve on ťahal mamu za vlasy a ruku do policajného auta, zatiaľ čo ja som zvierala Kiku v náručí a dívala sa na to.

Nejaká žena prišla do Drovane mávajúc mužskými trenírkami s fľakom a zháňala „tú štetku, ktorá sa vyspala s jej mužom“. Tá hlúpa krava mala tú smolu, že ju našla.

Mama k nej lenivo podišla svojou teatrálnou chôdzou, ktorá ženu ešte viac rozčúlila. Chrlila zo seba rasistické nadávky, kým mama sa na ňu usmievala a hrýzla si spodnú peru. Potom žena zakričala nejakú hlúposť o Hitlerovi a vrhla sa na mamu. Títo ľudia radi spomínajú Hitlera, akoby čakali, že nám jeho meno naženie strach.

Skončila však akurát v maminom zovretí silnom ako zverák sprevádzanom údermi jej tvrdých pästí. Mama ju chytila okolo krku a začala biť päsťou do tváre, nosa a ucha. Pocítila som v sebe zvieraciu túžbu pridať sa k nej a pustiť sa spolu s ňou do tejto ženy, ale ostala som pri starkej, ktorá sa piskľavo smiala a nadšene svojej dcére tlieskala.

Až prastará mama sa napokon prestala smiať na dostatočne dlhý čas, aby na mamu vyštekla: „Stačilo!“

Myslím, že bolo dosť smiešne vidieť mamu, ako stojí na špičkách a niekoho mláti. No keď som potom uvidela tú ženu, prišlo mi jej ľúto. Zviezla sa na zem, pokrytá tmavočervenou krvou. Niektoré z prítomných žien k nej podišli, aby jej ponúkli vreckovku, no odtisla ich ruky preč a s námahou vstala. Keď sa potácala po ulici domov, hlasno nariekala.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vyrástla som v gete.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.