Wabi Sabi

Copyright © Beth Kempton, 2018

Translation © Alena Švomová, 2020

Fotografie na stranách 32, 66, 75, 82, 266, 308 © iStock / 21, 40, 50, 53, 80, 84, 96, 105, 112, 119, 124, 137, 141, 146, 164, 168, 185, 209, 221, 232, 235, 239, 251, 257, 260, 263 © Flickr.com

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2020

ISBN epub 978-80-7565-825-8

Mé rodině.

Mám vás ráda právě takové, jací jste.

Poznámka k používání japonštiny v této knize:

Kvůli jednodušší orientaci jsou japonská osobní jména zapisována ve standardním západním pořadí jmen (křestní jméno a poté příjmení), s výjimkou historických postav, které jsou všeobecně známé pod japonským jménem v tradiční podobě (jméno rodiny jako první), jako například Macuo Bašó (jméno rodiny je Macuo).

Všechna japonská slova jsou přepisována co nejblíže k jejich výslovnosti, i když je u daného slova v češtině vžitý jiný pravopis: např. džúdó, Tókjó místo judo, Tokio.

Při zmínce o lidech se někdy používá přípona -san. Jedná se o zdvořilý způsob, jak vyjádřit výrazy „pan“, „paní“ nebo „slečna“. Použití přípony -sensei znamená, že se jedná o učitele nebo profesora.

PŘEDMLUVA OD HIDETOŠIHO NAKATY

Když mi bylo jednadvacet let, odešel jsem z Japonska, abych získal zkušenosti ve světě. Těch devět let, kdy jsem hrál profesionálně fotbal v italské Serii A a v anglické Premier League, bylo nejzásadnějších v mé sportovní kariéře. Jako člověku mi zkušenost se životem v zahraničí ukázala, jak nám může skutečně otevřít oči i mysl, když vystoupíme ze známého prostředí.

Během těchto let jsem se pilně učil nejprve italsky a pak anglicky. Čím více jsem se učil, tím více jsem přicházel na to, že jazyk slouží jako okno do jiných kultur a může se stát dveřmi k přátelství na celý život.

Když jsem po mistrovství světa 2006 přestal hrát fotbal, strávil jsem několik následujících let cestováním po světě a setkával se s lidmi nejrůznějších profesí. Kamkoli jsem přišel, tam mi lidé říkali, že se zajímají o Japonsko. Kladli mi nejrůznější otázky, z nichž na mnohé jsem nedokázal odpovědět. A tehdy jsem si uvědomil, že ačkoli jsem Japonec, skrývá má vlastní kultura hloubku a bohatství, které jsem sám ještě doopravdy nedocenil. Chtěl jsem porozumět tomu, co je na ní pro lidi z celého světa tak přitažlivé, rozhodl jsem se proto vrátit do Japonska a přijít na to sám.

S sebou jsem si nesl otázku „Co je to kultura?“. Kultura jídla, kultura módy, japonská kultura… Této myšlence jsem chtěl více porozumět. Když lidé používají výraz „kultura“, odkazují tím k životnímu stylu, kterým žije nějaký počet lidí v určitém časovém období – je to něco, co vytváříme tím, jak žijeme. Rozhodl jsem se tedy nenavštěvovat místa, ale lidi.

Sedm let jsem strávil tím, že jsem v Japonsku zkoumal každý kout, navštívil jsem všech čtyřicet sedm prefektur a trávil čas s řemeslníky, zemědělci, výrobci saké, zenovými mnichy, šintoistickými kněžími a místními lidmi. A ačkoli jsem vyrazil na cesty, abych se učil o japonské kultuře, učil jsem se nakonec o životě.

Pokaždé, když jsem se probudil před východem slunce, abych mohl trávit čas s rolníky, kteří sklízeli rýži, když jsem cítil vůni vzduchu před příchodem dešťů nebo sledoval, jak se řemeslníkům pod rukama rodí krása z materiálů, které vyrostly v jejich stínu, učil jsem se o tom, jak žít v harmonii se Zemí. Šťavnaté, právě utržené ovoce, čerstvě chycená ryba, pečlivě uvařené saké – s každým soustem a douškem jsem se dozvídal více o tom, jak si je skutečně vychutnat.

Jak čas plynul, všiml jsem si, jak propadám rytmu venkovského života, který je rytmem ročních období a přírody v Japonsku. Při životě ve městech máme přístup k mnoha dobrým věcem, ale současně jsme odděleni od přírody a umělé prostředí z nás může vysávat energii. Teprve když jsem měsíc za měsícem trávil na venkově, uvědomoval jsem si, o kolik lépe se cítím. Měl jsem více energie, byl jsem čilý a šťastný.

Když se oddělíme od přírody, stává se příroda něčím, co se pokoušíme řídit a kontrolovat. V kterémkoli okamžiku však může uvolnit svou úžasnou sílu. Věřím, že když žijeme ve vztahu s přírodou, respektujeme ji a plyneme s ní ve stejném rytmu, cítíme se nejlépe a vážíme si každého dne, každé chvíle.

Wabi sabi je těsně propojeno s tímto základním vztahem k přírodě. Vztahuje se k přijetí pomíjivosti všech věcí a k prožívání života všemi smysly. Doufám, že vás tato kniha inspiruje, abyste nalezli svůj vlastní jemný rytmus a objevili štěstí právě tam, kde jste.

Protože Beth znám už víc než dvanáct let a vím, s jakým odhodláním studuje život v Japonsku, vím, že je to člověk, který vás na takové cestě může provázet.

Hidetoši Nakata

Tókjó, 2018

ÚVOD

Je studená prosincová noc v Kjótu, starém hlavním městě Japonska. Přijela jsem potmě na kole do Šóren-in,
malého zapadlého chrámu, který leží na úpatí hor Higašijama. Zahrady chrámu jsou dnes večer jemně osvětlené a tlumené světlo halí siluety borovic a chimérické bambusové háje do tajemného oparu.

Zuju si boty a vstoupím dovnitř, na podlahu dokonale vyleštěnou osmi sty roky šouravých kroků a šustících rouch. Z císařského paláce mě zdraví široká prkna v podlaze, skvrnitá a ztmavlá stářím. Posadím se na přilehlé verandě, nohy mám ztuhlé zimou a před očima vidím stoupat páru z vlastního dechu.

Vzduch je plný vůně zapálených tyčinek. Voní jako purpurová barva, tak, že to nedokážu vysvětlit. Drobná světélka rozesetá po zahradě sílí a zase slábnou, tisíce hvězd, které dýchají jedním dechem. Pouhých deset minut odtud pulzuje zábavní čtvrť Gion energií vznětlivých turistů, opilých obchodníků a laskavých gejš. Ale tady, na úzké svažující se cestě na východním okraji města, jsem našla klid.

Žinylkový měsíc nad hlavou vykukuje mezi stromy a sesílá své stříbřité kouzlo na hladinu jezera. Spadané listy kloužou po hladině a kapři koi se ukrývají v hlubinách mléčně bílé vody. Za týden už budou větve mnoha těchto stromů holé. Za měsíc nejspíš pokryté sněhem.

Zvednu spadlý list javoru momidži, karmínově červený a na okrajích zkroucený. Je to poklad, zvrásněný a tenký jako papír, jako hřbet ruky mé babičky. V srdci se mi otevře jakýsi prostor. Právě teď mám všechno, co potřebuji. Cítím tichou spokojenost, s nádechem melancholie pramenící z toho, že tato prchavá chvíle už se nikdy nevrátí.

Tohle je svět wabi sabi.

OBJEVIT WABI SABI

Wabi sabi je podstatné, co se týče smyslu pro estetiku a mírné povahy Japonců. Je to pohled na svět, kterým se řídí to, jak prožívají život, ačkoli se o něm mluví jen zřídka. Ovlivňuje všechno, ale přesto není nikde vidět. Lidé instinktivně vědí, co koncept wabi sabi ztělesňuje, ale jen málo z nich to dokáže vyjádřit. Wabi sabi je fascinující záhada, příslib mocné moudrosti pošeptané těm, kdo zpomalí dostatečně na to, aby mohli věci zkoumat a přistupovat k nim s otevřeným srdcem.

Japonsko navštěvuji již více než dvě desítky let a téměř třetinu toho času jsem tu žila. Spřízněnost s Japonci, kterou jsem vždy cítila, je v rozporu s tím, že jsem byla vychovaná na opačné straně světa. Ponořila jsem se do této kultury, žila s japonskými rodinami, které nemluví anglicky, pracovala ve složitém prostředí japonského obchodu a místní správy, strávila víc než deset tisíc hodin studiem a hodně jsem cestovala po celé zemi. A přece, navzdory tomu všemu, zůstávala pro mě pravá definice oduševnělého konceptu wabi sabi těžko postižitelná. Dokázala jsem ho vycítit, ale chyběla mi slova, kterými bych ho popsala.

Přede mnou se světem wabi sabi podrobně zabývala řada dalších lidí, kteří nebyli Japonci, a většina z nich se zaměřila na fyzické vlastnosti předmětů a prostředí, které si s touto myšlenkou spojují. Taková vysvětlení mě však nikdy neuspokojovala. Už dlouho jsem vnímala, že wabi sabi sahá mnohem hlouběji, než jsme se domnívali, a dotýká se mnoha oblastí života. Teprve když jsem začala sbírat materiál na tuto knihu, uvědomila jsem si, jak hluboko jeho řeka proudí.

PROČ WABI SABI?

V posledních letech se naše společnost zrychlila, úroveň našeho stresu dosáhla astronomických výšin a my jsme stále více posedlí penězi, pracovními pozicemi, vzhledem a nekonečným hromaděním věcí. Zatímco vynakládáme stále větší úsilí a zvládáme toho stále více najednou, dostavuje se stále silnější pocit nespokojenosti. Jsme přepracovaní, přepínáme se a je toho na nás příliš.

Téměř deset let jsem pomáhala druhým uspořádat si priority a vybudovat si život zaměřený tak, aby dělali to, co mají opravdu rádi. Viděla jsem tedy, jak mnoho z nás podléhá nemocem, které způsobuje příliš mnoho závazků, neustálé porovnávání, posuzování i to, že negativně promlouváme sami k sobě. Dny svého života žijeme jako náměsíční, s otupenými smysly, mnoho času trávíme namačkaní v krabičkách a více pozornosti věnujeme celebritám, reklamám a sociálním sítím než zkoumání vlastního života, s celým jeho bohatým potenciálem.

Už nějaký čas vnímám sílící předzvěsti jakési pomalé revoluce, touhu po prostším, smysluplnějším životě. Po životě prostoupeném krásou, ve spojení s přírodou, tepajícím energií každodenní spokojenosti a vybudovaném okolo toho, na čem nám skutečně záleží. Čím více lidí ke mně přicházelo vyčerpaných, bezradných a nešťastných, tím více jsem cítila, že je potřeba nový způsob, jak se potýkat s problémy, a dostupné nástroje, které by nám pomohly žít opravdovější a nápaditější život.

To mi připomnělo šarm, klid a smysl pro uznání, které jsou v Japonsku na pozadí všeho, se kterými jsem se nikde jinde nesetkala a jež napovídají, že tato kultura má v rukávech svého kimona ukryté důležité životní lekce. Měla jsem podezření, že by to mohlo mít něco společného s těžko postižitelným konceptem wabi sabi, pustila jsem se tedy do odhalování skryté pravdy.

DEFINOVAT NEDEFINOVATELNÉ

Jak už jsem řekla, pokoušet se formulovat definici wabi sabi je zapeklité. Je to trochu jako s láskou – mohu vám říct, co to podle mě je a jaké pocity ve mně vzbuzuje, ale teprve až ji sami pocítíte, pochopíte to doopravdy. Rozhovory, které jsem na toto téma vedla s Japonci, začínaly téměř bez výjimky takhle: „Wabi sabi? Hmmm… To se vysvětluje opravdu těžko.“ A pravdou je, že většina lidí se to nikdy formulovat nepokoušela a nemá ani potřebu to dělat. Vyrostli s ním. Je to způsob, jak se pohybují po světě a oceňují krásu. Je nedílnou součástí toho, kým jsou.

Nikdy jsem ale nebyla z těch, kdo se nechají odradit náročným úkolem. Snažila jsem se dál. Spíš jsem tedy čekala, dívala se a naslouchala. Čím více prostoru jsem lidem dopřávala, aby zkoumali význam této nevyslovené věci, kterou tak dobře znali, tím zajímavější to bylo. Objevovaly se metafory, gesta rukou a nakloněné hlavy. Také ruce na srdci, dlouhé pomlky a opakované odkazy na čaj, Zen a přírodu. Skoro vždycky rozhovor končil takhle: „Chci si přečíst vaši knihu.“

Faktem je, že v japonštině neexistuje žádná univerzální definice wabi sabi. Jakýkoli pokus je vyjádřit bude vždy jen z perspektivy člověka, který je vysvětluje.

Můj osobní pohled je pohledem člověka, který je v neobvyklé pozici: japanoložka a životní koučka v jedné osobě. Ve snaze získat esenci principů wabi sabi a vtělit ji do řady srozumitelných životních ponaučení jsem hovořila s lidmi všech profesí, podrobně studovala knihy ve starých knihovnách, navštěvovala muzea, meditovala ve stinných chrámech, držela v rukou čajové misky, trávila čas v přírodě, zkoumala stovky let starou japonskou architekturu. Po stovkách rozhovorů a rozsáhlém průzkumu jsem načrtla soubor hlavních principů, které, jak doufám, budou cennými lekcemi pro nás všechny. Najdete je v této knížce.

TAJEMSTVÍ WABI SABI

Když jsem pomalu odlupovala vrstvičky tajemství, pochopila jsem nakonec následující: skutečná krása wabi sabi nespočívá ve věcech, ale v samotné podstatě života jako takového.

Wabi sabi je intuitivní reakcí na krásu, která odráží skutečnou podstatu života.

Wabi sabi znamená přijetí a ocenění nestálé, nedokonalé a neúplné podstaty všeho.

Wabi sabi znamená uznat dary prostého, pomalého a přirozeného života.

Wabi sabi je stav srdce. Je to hluboký nádech a pomalý výdech. Lze je pocítit v okamžiku skutečného ocenění – dokonalém okamžiku v nedokonalém světě. Můžeme je tříbit svou ochotou všímat si detailů a kultivovat potěšení. A zažíváme je, když žijeme ty nejautentičtější a nejinspirativnější verze svých životů.

Znamená to prožívat život tím, že v něm skutečně jsme a nedíváme se na něj s odstupem jako čároví rozhodčí. Znamená to nechat strategii ustoupit citlivosti. Znamená to dopřát si čas na pozornost.

Principy tvořící základ wabi sabi nám mohou udělit životní poučení o tom, jak se oprostit od dokonalosti a přijmout se takoví, jací jsme. Dávají nám nástroje umožňující uniknout chaosu a materiálním tlakům moderního života, abychom se dokázali spokojit s něčím méně. A připomínají nám, abychom hledali krásu v každodennosti, nechali se jí pohnout a, když to uděláme, pocítit vděk za život jako takový.

JAK POUŽÍVAT TUTO KNÍŽKU

Abychom porozuměli hloubce a bohatosti wabi sabi, začneme krátkou lekcí z historie, která připraví scénu pro to, co nás čeká. Ačkoli tato knížka není podrobným pojednáním o japonské estetice, historii, kultuře, filozofii nebo náboženství, všech těchto témat se dotkne v rozsahu, který odpovídá tomu, jak důležitá vlákna tvoří v tkanině japonského života. Pokud vás zajímá další četba nebo se chcete inspirovat k vlastním objevům, nahlédněte do Bibliografie, strana 288, a Poznámek k návštěvě Japonska, strana 284.

Tajemství wabi sabi spočívá v tom, že svět nevidíme logickou myslí, ale srdcem, které cítí.

Jakmile budeme mít představu o původu wabi sabi, budeme zkoumat jeho vlastnosti, abychom získali jazyk, který nám umožní o něm uvažovat a mluvit. Poté se podíváme, proč je tato prastará moudrost pro náš dnešní život tak významná. To vše je obsahem kapitoly 1 a doporučuji vám přečíst si ji jako první.

Od kapitoly 2 dále přináším příběhy, inspirace a rady, jak koncept aplikovat na jednotlivé oblasti života. Možná si je budete chtít číst postupně, nebo v jiném pořadí, podle toho, co vás v tuto chvíli bude nejvíce oslovovat. Žádný dokonalý způsob, jak tuto knížku číst, samozřejmě neexistuje. Je na vás, abyste si z ní vzali, co potřebujete.

CESTUJTE SE MNOU

Tato kniha vás zve, abyste se mnou cestovali jako zvědaví průzkumníci v cizí zemi. Vězte, že po mém boku jste v bezpečí. Mapa, kterou jsem načrtla, nás povede mimo vyšlapané cestičky, po klikatých stezkách, starými dřevěnými brankami, do věkovitých hvozdů, zákruty řek a hluboko do hor.

Tu a tam se zastavíme v čajovně u cesty, abychom si na chvíli odpočinuli a zahloubali se, necháme se kousek cesty svézt neznámými lidmi a noví přátelé nás požehnají nečekanou moudrostí. Přijdou chvíle, kdy si budeme při chůzi prozpěvovat, a chvíle, kdy pocítíme únavu. Možná se zastavíme, abychom smočili rozbolavělé tělo v horkém prameni nebo se nechali ukonejšit padajícím sněhem. V některých dnech budeme vstávat se sluncem, jindy pomalu kráčet pod hvězdami.

Po cestě narazíme na známé i neznámé, na staré i nové. Některé věci zcela změní samotné základy toho, čemu jsme byli vedeni věřit. Na každém kroku této cesty tu budu s vámi.

Slibme si, že budeme cestovat pomalu, bádat do daleka a že se ponoříme hluboko, až se s vámi o tuto japonskou moudrost budu dělit.

Hledání wabi sabi je cestou do srdce samotného života. Otevřete oči a přijměte s otevřenou náručí tajemství všeho, co přijde.

Beth Kemptonová,

Kjóto, 2018

KAPITOLA 1

PŮVOD,

CHARAKTERISTIKA

A RELEVANCE

WABI SABI DNES

M ohli byste ve společnosti Japonců strávit celý život a nikdy ta slova neuslyšet nahlas. Pokud si otevřete Kódžien , dnes nejuznávanější japonský slovník, wabi sabi v něm nikde nenajdete. 1 1 Jsou tam dlouhá hesla k jednotlivým slovům wabi a  sabi , ale žádné k jejich kombinaci. V mluveném jazyce existuje a v japonštině o něm vyšlo několik málo knih, ale obecně žije spíše v srdcích a myslích lidí než na papíře. Už si ani nevzpomenu, kdy jsem na ně narazila poprvé. Je to, jako bych filozofii wabi sabi během doby strávené v Japonsku tak nějak přirozeně vstřebala.

Pokud nějakého Japonce požádáte, aby wabi sabi vysvětlil, s největší pravděpodobností bude ten výraz znát, ale, jak už jsem říkala, jeho definici bude formulovat s obtížemi. Nejde o to, že by mu nerozuměli; porozumění je však intuitivní a jedná se o odraz velice odlišného způsobu myšlení a učení. Kromě mechanického akademického učení vstřebají Japonci většinu znalostí pozorováním a zkušeností. Pro logicky a racionálně uvažujícího člověka ze Západu to může být obtížně uchopitelné. Chceme postupy krok za krokem, návody a přesné překlady. V Japonsku se však přesnost a úplná vysvětlení příliš „nenosí“. Abychom mohli opravdu ocenit moudrost této kultury, potřebujeme si být vědomi toho, že skutečné sdělení leží často v tom nevyřčeném.

Původ wabi sabi

Wabi sabi (což lze zapsat 侘寂 nebo 侘び寂び 2 2 ) byla původně dvě samostatná slova, která měla obě plnou estetickou hodnotu s kořeny v literatuře, kultuře a náboženství. Podstata wabi se týká nacházení krásy v jednoduchosti a také duchovního bohatství a vyrovnanosti při odpoutání od materiálního světa. Sabi se více vztahuje k plynutí času, k tomu, jak vše roste a poté chátrá a jak stárnutí mění vizuální podstatu věcí.

Jde v něm méně o to, co vidíme, a více o to, jak vidíme.

Oba koncepty jsou v japonské kultuře důležité, ale snad ještě více fascinující je význam, kterého nabývají v kombinaci jako wabi sabi .

Zasazení

Představte si svět v polovině šestnáctého století – dobu velkých objevů, kdy se Evropané plavili po mořích a Španělé a Portugalci otvírali obchodní cesty do celého světa. Byla to doba kolonialismu a merkantilismu, kdy se mnoho zemí v rámci národní ekonomické politiky snažilo nahromadit co nejvíce zlata a stříbra.

Na Moně Lise od Leonarda da Vinciho sotva zaschly barvy a Michelangelův David se z mramorového bloku vyloupl teprve před několika málo desítkami let, na přelomu století. V Anglii psal Shakespeare své nejnovější mistrovské dílo.

Čína vzkvétala pod vládou dynastie Ming a technologicky byla mnohem vyspělejší než Západ. Na vysoké úrovni tam byla také kultura a říkalo se, že čínští vládní úředníci byli podporováni v tom, aby mezi úředními schůzkami skládali poezii a cvičili se v kaligrafii.

Japonsko pozdního středověku zatím zažívalo století válek a zkázy. Národ sužovaly časté hladomory, požáry a přírodní katastrofy, daně byly vysoké a chudoba široce rozšířená. Společnost byla tak roztříštěná, že mnoho obyčejných lidí hledalo útěchu v buddhismu, který zásadním způsobem ovlivňoval to, jak lidé žili.

Císař a jeho dvůr měli své formální postavení, skutečnou moc však měl v rukou šógun (vojevůdce). Zemi vládla třída vojenských feudálních pánů označovaných jako daimjó , kteří zřídili místní územní celky, svou moc vykonávali z nově zbudovaných hradů a do měst kolem těchto hradů dosadili válečníky zvané samurajové , aby je chránili a sloužili v jejich vojscích.

Výše postavení samurajové byli dobře vzdělaní a mocní, a byli proslulí svou mimořádnou věrností a oddaností službě svému pánovi daimjó . V jejich řadách se těšil oblibě zen buddhismus kvůli důrazu, který kladl na disciplínu a meditaci. Celá řada významných chrámů v hlavním městě Kjótu byla domovem karesansui (suchých zahrad), o kterých se říkalo, že odrážejí podstatu přírody a přinášejí inspiraci k hlubokému rozjímání.

Mnozí samurajové si vypěstovali zájem o čajový rituál, a to jak kvůli fyzickému povzbuzení – pomáhal jim, aby zůstali bdělí při dlouhých nočních hlídkách –, tak kvůli spirituálnímu přínosu, aby si ve svém životě plném násilí vytvářeli okamžiky klidu a harmonie. Žili připravení zemřít, a tak vítali příležitosti ocenit krásu v životě, který mohl v kterékoli chvíli skončit.

Pro oblasti velkých měst to bylo období růstu a Japonsko zaznamenávalo vzestup obchodnické třídy. Její příslušníci vydělávali velké jmění tím, že půjčovali peníze samurajům , kteří měli povolenou pouze omezenou rentu. Tato činnost probíhala na hraně zákona, kupci tedy riskovali, že o své bohatství kdykoli přijdou, což znamenalo, že také oni měli motivaci užívat si je, dokud je měli v rukou.

V důsledku toho, ačkoli mnoho obyčejných lidí stále žilo v relativní chudobě, měla vládnoucí a obchodnická třída sklony k okázalému utrácení. Zdobné hrady se pyšnily roletami vyšperkovanými zlatem. Mezi bohatými byly oblíbené výstřední společenské události, zejména čajová shromáždění. Ti, kdo byli u moci, měli zálibu v čínských čajových miskách a čajovém náčiní a tyto předměty se rychle stávaly symboly společenského statusu. Důvtipný pozorovatel si mohl všimnout, že se začíná dostávat do střetu idea čaje jako duchovního zážitku a shromažďování čajového náčiní jako okázalá demonstrace bohatství.

U této myšlenky teď na chvíli zůstaňte a vydáme se na krátkou výpravu do dějin čaje.

Spojení s čajem

Abychom mohli zkoumat původ slova wabi , musíme se vydat do světa čaje. Práškový zelený čaj mačča , který je nyní spojován s čajovým obřadem, se do Japonska dostal teprve v roce 1191. Z Číny jej za dynastie Sung přivezl mnich jménem Mjóan Eisai, kterému je připisováno založení školy zen buddhismu Rinzaj v Japonsku. Semena čaje se sázela na třech místech, včetně Udži poblíž Kjóta, které po mnoho nadcházejících století zůstalo v pěstování čaje světovou špičkou. Zen a ideál čaje se v tomto období rychle šířily.

Již v patnáctém století mnich a mistr čaje Murata Šukó uznal, že příprava a pití čaje by mohly být odrazem zenových principů, a v důsledku toho je mu přisuzována role zakladatele čajového obřadu. Šógun Jošimasa, obhájce různých kulturních zábav, si na zakázku objednal čajový obřad od Šukóa, 3 3 který této příležitosti využil k tomu, aby čaji dodal hlubší rozměr. Okakura Kakuzo ve svém původním eseji „Kniha o čaji“ píše, že Japonsko brzy povýší čaj „na náboženství estetiky – na kult čaje… založený na obdivování krásy uprostřed běžných událostí všedního dne“. 4 4

Toto zjednodušení dovedl ještě o krok dále muž jménem Takeno Džóó, který v první polovině šestnáctého století studoval u dvou Šukóových žáků. Džóó byl básník s nadáním vyjadřovat ideály čaje ve verších. Pozměnil čajovou místnost tak, aby v ní byly zastoupeny materiály ve svém přirozeném stavu, a později významně ovlivnil Sen no Rikjúa, obchodníka a čajového mistra ve službách Tojotomiho Hidejošiho, jednoho z nejslavnějších japonských vojenských diktátorů.

Postupem času Sen no Rikjú proslul jako skutečný otec čaje.

Jednoduchost jako estetický ideál

Ve druhé polovině šestnáctého století už se čajový obřad stal důležitou společenskou událostí a pro bohaté příležitostí k tomu, aby předvedli své bohatství. Hidejoši naplnil svou okázalou čajovnu, celou ze zlata, drahým vybavením, převážně dovezeným z Číny. Ve stejné době jeho vlastní učitel, Sen no Rikjú, v tichosti zahajoval revoluci, která významně omezovala fyzický prostor čajové místnosti, s cílem pozměnit základní principy souvisejících estetických ideálů a ponechat v ní jen to, co bylo skutečně nezbytné: prostor ke shledání, přitakání přírodě, konvici a základní náčiní – a čas na čaj.

Intimní čajová místnost Sen no Rikjúa, jen o málo větší než tři čtvereční metry, byla oproti tradiční velikosti méně než poloviční. Malá okna redukovala hladinu světla na minimum, aby hosté intenzivněji vnímali ostatními smysly. Hostitel a hosté byli vzájemně tak blízko, že slyšeli jeden druhého dýchat.

Rikjú nahradil drahou vázu z šedozelené čínské kameniny bambusovou nádobou na květiny a nákladnou čínskou mísu jinou, kterou vytvořil výrobce kachlí jménem Čódžiró. 5 5 Místo slonovinové lopatky na čaj použil bambusovou a místo extravagantní bronzové nádoby na vodu znovu zavedl obyčejné vědro používané ke studni.

Rikjú také provedl významný posun v tom, že se přinesení veškerého náčiní přesunulo na začátek obřadu a na jeho konci se veškeré náčiní zase odneslo. Díky tomu zůstávala místnost čistá a jednoduchá a hosté mohli svou pozornost soustředit na průběh přípravy čaje, na křehkou přirozenou krásu pečlivě vybraných sezónních květin a poetickou kaligrafii na výklenku ve zdi, která podněcovala myšlenky. Podstatou byl sdílený zážitek a konkrétní okamžik.

Rikjú jedním rázem změnil čajovou kulturu z uctívání bohatství na uctívání jednoduchosti. A rozdíl oproti Hidejošiho estetickým volbám už nemohl být výraznější. Byl to odvážný a radikální krok směrem od tradice a obecného pohledu na to, co je žádoucí. V dobách, kdy mezi masami vládla úspornost, vystoupil Rikjú ostře proti převažující kultuře nadbytku u vládnoucích tříd a vrátil estetiku zpět k jejím základům: k prosté, asketické kráse, která byla inspirací k rozjímání o podstatě samotného života.

Původ wabi

Ačkoli Rikjú čajový obřad nevynalezl, v posledních letech svého života jej navrátil k filozofii jednoduchosti a přirozené krásy, která zůstává v japonské kultuře důležitá dodnes. Rikjúův čaj vešel ve známost jako „čaj wabi “.

Slovo wabi (které lze zapsat jako 侘 nebo 侘び ) znamená „utlumená chuť“. 6 6 Původně mělo lingvistické souvislosti s chudobou, nedostatkem a zoufalstvím, od slovesa wabiru ( 侘びる – dělat si starosti nebo strádat) 7 7 a příbuzného přídavného jména wabišii ( 侘びしい – ubohý, osamělý, chudý). 8 8

Jako takové se v japonské literatuře odráželo mnoho staletí před Rikjúovými časy – například v  Man’jóšú (doslova „Sbírka deseti tisíc listů“) z osmého století, nejstarší existující sbírce japonské poezie, v Kamo no Čómeiově slavném krátkém díle Hódžóki („Zápisky z poustevny“), napsaném v roce 1212, a v poezii Fudžiwary no Teiky (1162–1241). 9 9 Ale byl to právě Rikjúův čajový obřad, jehož prostřednictvím začal výraz wabi představovat estetickou hodnotu jednoduchosti.

Krása slova wabi jako estetického pojmu spočívá v nádechu temnoty, který leží na jeho pozadí. Je to božská krása uprostřed drsné reality života. Jak před sedmi sty lety napsal buddhistický duchovní Kenkó, „ Měli bychom se na jarní květy dívat jen v plném rozkvětu, nebo na měsíc jen na jasném nebi bez mraků?“ 10 10 Krása není evidentní jen v tom radostném, hlasitém nebo zjevném.

Wabi naznačuje poklid a nese nádech povznesení nad všednost. Je to přijetí reality a pochopení toho, co s sebou přináší. Umožňuje nám uvědomit si, že ať je naše situace jakákoli, někde se ukrývá krása.

Wabi dokáže popsat pocit, který vzniká rozpoznáním krásy, jež se nachází v jednoduchosti. Je to pocit tiché spokojenosti nalezené mimo nástrahy materialistického světa. V průběhu let se vkus měnil a dnes je k dostání mnoho druhů ozdobného čajového náčiní, ideál wabi však v Japonsku zůstává součástí čajové filozofie.

A nakonec, wabi je přístup, který oceňuje skromnost, jednoduchost a střídmost jako cesty vedoucí ke klidu a spokojenosti. Duch wabi je hluboce spojen s myšlenkou přijetí toho, že naše skutečné potřeby jsou prosté, a se skromností a vděčností za krásu, která již existuje právě tam, kde jsme.

Původ sabi

Slovo sabi (které lze zapsat jako 寂 nebo 寂び ) znamená „patina, starožitný vzhled, elegantní jednoduchost“. 11 11 Stejný znak se dá přeložit také jako „klid“. 12 12 Přídavné jméno sabišii (寂しい ) znamená „osamělý“, „opuštěný“ nebo „samotný“. 13 13 Esence výrazu sabi se promítla do většiny haiku Macuo Bašóa, napsaných v sedmnáctém století, která pro jejich chytlavou krásu stále milují lidé na celém světě.

Existuje také sloveso – sabiru (錆びる ) – s jiným logografem, ale čte se stejně. Znamená rezivět, chátrat nebo vykazovat známky věku, což přidává další vrstvu zabarvení.

Postupem času začalo slovo sabi označovat hlubokou a klidnou krásu, která se ukazuje s plynutím času. Vizuálně ji rozpoznáváme jako patinu vzniklou věkem, zvětráváním, omšelostí a známkami staroby.

Sabi je stav vytvářený časem, nikoli lidskou rukou, ačkoli se často rozvíjí u kvalitních předmětů, které byly původně vyrobeny s pečlivostí. Jeho podstatou je ušlechtilá elegance věku. Je to krása, která se odhaluje v procesu používání a chátrání, jako tlumený lesk opotřebované kresby na oblíbeném kuchyňském stole ve venkovské usedlosti.

Ve svém klasickém díle podněcujícím fantazii, Chvála stínů , oslavovaný autor Džun’ičiró Tanizaki zaznamenal, jak Japonci nacházejí krásu v  sabi , těmito slovy:

Ne že bychom si bez rozdílu protivili vše blýskavé, rozhodně však máme raději předměty halené do matného šerosvitu než věci s povrchním leskem. Ať už je to přírodní kámen nebo nádoba vyrobená rukou člověka, vždy dáme přednost tlumenému lesku, který navozuje dojem oblýskané staroby… My přímo milujeme věci, na nichž lpí člověčí špína, které jsou očazené nebo ošlehané větrem a deštěm, anebo alespoň věci takového barevného ladění, které podobné představy navozuje. 14 14

Ačkoli sabi souvisí s tím, jak se plynutí času fyzicky projevuje na předmětech, stejně jako u velké části japonské estetiky poukazuje jeho hlubší význam na to, co se skrývá pod povrchem vlastního předmětu, který vidíme. Je ztělesněním toho, jak se všechny věci vyvíjejí a zanikají, a může v nás vyvolat emocionální odezvu, často zabarvenou smutkem, když přemítáme o prchavosti života.

Krása sabi nám připomíná naše vlastní spojení s minulostí, přirozený cyklus života a naši vlastní smrtelnost.

Zrození wabi sabi

Je to srdce wabi , které rozpoznává krásu sabi , a spolu kráčejí ruku v ruce již po mnoho generací. 15 15 Esence jejich učení se táhne zpět staletími, ale spojený výraz wabi sabi se jako takový začal rozlišovat zhruba během posledních sta let, „jako výsledek touhy porozumět tomu, co leží na pozadí psychologie Japonců“. 16 16 Bylo třeba najít nějakou nálepku pro to, co lidé věděli odjakživa.

Wabi sabi žije současně na okraji vědomí lidí a hluboko v jejich srdcích. Moje přítelkyně Secuko, které je už přes sedmdesát let, řekla, že výraz wabi sabi nikdy nevyslovila nahlas, dokud jsem se jí na něj nezeptala, ačkoli je součástí esence toho, kým je, a bezprostředně chápe, co to pro ni znamená.

Wabi sabi přesahuje hranice krásy jakéhokoli daného předmětu nebo prostředí a odkazuje k reakci člověka na tuto hlubokou krásu. Wabi sabi je pocit, a je nepostižitelné. Wabi sabi jednoho člověka není stejné jako někoho jiného, protože každý z nás prožívá svět jiným způsobem. Wabi sabi cítíme, když přicházíme do styku s podstatou autentické krásy – toho druhu, která je nepředstíraná, nedokonalá a tím lepší. Tento pocit podněcuje přirozená krása, taková, která je střízlivá a prostá.

Nejbližším výrazem, který pro tuto reakci existuje v angličtině, je „estetické zajetí“ („aesthetic arrest“), jak naznačuje James Joyce ve svém románu Portrét umělce v jinošských letech 17 17 . Joyce napsal:

Chvíle, kdy nejvyšší vlastnost krásy, jasné vyzařování estetického obrazu, zářivě chápe mysl, dotčená jeho úplností a upoutaná jeho harmonií, je zářivá tichá stáze estetické rozkoše, duchovní stav, podobný onomu srdečnímu stavu, který italský fyziolog Luigi Galvani… nazval okouzlení srdce.

I tehdy však o fyzické reakci pouze mluvíme a nejedná se o hlubší filozofii wabi sabi , která se vztahuje k podstatě života samotného.

Životní lekce inspirované wabi sabi

Wabi sabi je hluboce spojeno s tím druhem krásy, který nám připomíná pomíjivost života. To pochází ze tří buddhistických známek existence: mudžó ( 無常 , nestálost), ku ( 苦 , utrpení) a  kú ( 空 , žádné individuální já, jednota se všemi věcmi).

Životní lekce, které nás wabi sabi může naučit a které budeme zkoumat v této knize, mají kořeny v následujících myšlenkách:

• Svět vypadá velmi odlišně, když se jej naučíte vidět a prožívat ze srdce.

• Všechny věci, včetně života samotného, jsou pomíjivé, neúplné a nedokonalé. Dokonalost je proto nemožná a nedokonalost je přirozeným stavem všeho, včetně nás samých.

• V jednoduchosti lze najít velikou krásu, hodnotu a útěchu.

Přesto není wabi sabi všelékem. Je připomínkou toho, že klid, jednoduchost a krása nám mohou pomoci plně obsáhnout okamžik uprostřed čehokoli, což je poučením pro nás pro všechny.

Poznámka o jazyce

Na základě toho, co už o  wabi sabi v minulosti napsali nejaponští autoři, jste mohli narazit na použití tohoto výrazu jako přídavného jména – jako ve spojení „ wabi sabi miska“, stejně jako byste mohli říci „šišatý šálek na čaj“ nebo „omšelá židle“. Na Západě se jím začal popisovat určitý přirozený a nedokonalý vzhled. Je však důležité vědět, že Japonci slovo wabi sabi tímto způsobem nepoužívají.

S přimhouřením oka můžete říci, že něco „má nádech wabi sabi “ nebo „vyvolává pocit wabi sabi “, ale výraz samotný – alespoň v japonském originále – vnější vzhled předmětu nepopisuje. Vyjadřuje spíše dojem, který ve vás zůstane po setkání s určitým druhem krásy, která může být vizuální, ale může pramenit ze zážitku.

Jeden bývalý profesor, se kterým jsem mluvila, uvedl jako příklad okamžiku, kdy pociťuje wabi sabi , chvíli, kdy obdivuje mech v zahradě starého chrámu. Pro jednoho saxofonistu, který dělá i taxikáře, je to chvíle, kdy hraje blues. Jiní je chápali v kontextu čajového obřadu. Pojetí se liší člověk od člověka, protože každého z nás se dotýká něco jiného. Ale v okamžiku, kdy tento pocit vzniká – povědomí, spojení, připomínka prchavé a nedokonalé podstaty života samého –, je přítomné wabi sabi .

Význam slov se často posouvá, když jsou převedena do jiných jazyků, takže pokud jste používali výraz „ wabi sabi “ jako přídavné jméno a pomáhá vám vážit si nedokonalosti prostého života, pak to není nic, čím byste se měli trápit. Smyslem této knihy není skončit v zajetí sémantiky, ale spíše získat poučení do života inspirovaná touto moudrostí, nasáknout její filozofii a nechat ji, aby se vás dotkla a mohla změnit váš úhel pohledu způsobem, který vám změní život k lepšímu.

Nechceme dokonce ani tvrdit, že nemůžeme koncept wabi sabi využít k inspiraci při uspořádání svého domova tak, abychom jím vzdali hold jednoduchosti, přirozenosti a kráse. Můžeme, a hlouběji se tomu budeme věnovat ve druhé kapitole. Pokud však wabi sabi jednoduše zaškatulkujeme jako žádoucí životní styl nebo designový trend, unikne nám skutečná příležitost, kterou tento hluboký a intuitivní způsob prožívání světa nabízí.

Jednou z nejzajímavějších a zároveň nejobtížnějších věcí na japonštině a japonské kultuře je jejich vrstevnatost. Nic není nikdy úplně takové, jaké se to zdá. Všechno závisí na kontextu, na tom, kdo s kým mluví a co zůstalo nevyřčeno. Jestliže jedním z hlavních principů „nedokonalosti“ je neúplnost, mým úkolem tu bude namalovat bohatý, avšak neúplný obraz wabi sabi, abyste si prázdná místa mohli doplnit z vlastní perspektivy.

V některých částech této knihy budu hovořit čistě o  wabi sabi . V jiných přinesu související koncepty z Japonska, které přispívají k jednoduššímu, ale přesto bohatšímu způsobu života. Doufám, že nakonec sami za sebe pocítíte esenci wabi sabi a uvítáte ji ve svém vlastním životě jako inspiraci k novému způsobu, jak pohlížet na svět.

Dar pro nás všechny

Před nedávnem jsem sledovala, jak dvě japonské středoškolské studentky pořádaly v USA prezentaci o  wabi sabi . Nakonec se jeden z Američanů v publiku zeptal: „Myslíte si, že by se někdo wabi sabi mohl naučit?“ Obě dívky se na sebe podívaly s nakrčeným obočím, zděšeně a nejistě. Po hodné chvíli uvažování jedna z nich odpověděla: „Ne. My ho cítíme, protože jsme Japonky.“

Nesouhlasím. Wabi sabi je hluboce lidskou reakcí na krásu, kterou, domnívám se, máme všichni kapacitu prožívat, jen kdybychom se na ni lépe naladili.

Wabi sabi nás zve, abychom byli přítomní kráse s otevřenýma očima a s otevřeným srdcem.

Ze svého pohledu budu wabi sabi vždy vnímat v kontextu svého vlastního vnímání světa, které je založeno na západní výchově a výrazně ovlivněno tím, že jsem dvacet let zamilovaná do Japonska. Váš pohled se bude lišit od mého a, pokud budete mít příležitost promluvit si o tom s nějakým Japoncem, jeho pohled bude zase jiný. V tom však spočívá ta krása, a z velké části i samotná pointa – jde o čerpání inspirace z jiných kultur a její interpretaci v kontextu našeho vlastního života, abychom odkryli moudrost, kterou nejvíce potřebujeme.

Jaká je relevance wabi sabi dnes?

Žijeme v době, kdy se nám do mozku nabourávají různé algoritmy, na internetu na nás vyskakuje propaganda a informace jsou všudypřítomné. Od chvíle, kdy se probudíme, až do okamžiku, kdy klopýtáme do postele, nás někdo krmí zprávami o tom, jak bychom měli vypadat, co bychom měli nosit, jíst a nakupovat, kolik bychom měli vydělávat, koho bychom měli milovat a jak vychovávat děti. Mnozí z nás pravděpodobně stráví více času úvahami o životě jiných lidí, než kolik ho investují do vlastního života. Přičtěme si k tomu tempo, ve kterém jsme vybízeni fungovat, a není divu, že tolik z nás trpí přepracováním, nejistotou, neukotveností a vyčerpáním.

A co víc, jsme obklopeni jasným, umělým světlem – ve svých domovech, obchodech a kancelářích, na mobilech i noteboocích. Dostáváme příliš mnoho stimulů a jsme posedlí produktivitou. To znamená pohromu pro náš nervový systém i pro spánek. Platíme daň za to, že jsme ze života ve prospěch rychlosti a výkonnosti vyhostili uklidňující stíny i bohaté textury. Máme unavené oči i srdce.

Sociální média, ačkoli jsou v mnoha směrech mocná a cenná, v nás vyvolávají závislost na porovnávání a dělají z nás maniaky, kteří musí neustále potvrzovat sami sebe. Přerušujeme vzácné chvíle života, abychom je vyfotografovali a zveřejnili, a pak trávíme následující hodinu zjišťováním, kolika uznání se nám dostalo od lidí, které sotva známe. Kdykoli máme minutu času, vytáhneme telefon a sklopíme oči a ponoříme se do vysoce stylizovaného života někoho jiného – a žárlivost v nás vře, protože soudíme, že ten člověk tak skutečně žije. Pokaždé, když se tak zachováme, přicházíme o nepoznané příležitosti prožívat spojení, vrozené štěstí a každodenní dobrodružství ve svém vlastním životě, protože mysl odešla někam, kam ji tělo nemůže následovat.

Mnozí z nás se ani nepohnou bez obav o to, co si pomyslí druzí. Sedíme v řadě a čekáme na svolení od někoho jiného, a celou tu dobu si děláme starosti ohledně věcí, které se ještě nestaly. Vyprávíme si historky o svých limitech a přitom zlehčujeme pasáže, kdy limitům vyhovíme, a příliš zdůrazňujeme ty, kde zažíváme neúspěch.

Dobrovolně se vzdáváme toho nejcennějšího ze zdrojů – své pozornosti – a kvůli tomu se pak připravujeme o dary, které tu už jsou.

Když se odvážíme představit si, že bychom následovali své sny, jsme obklopeni tolika pečlivě upravenými obrazy úspěchu, že se začneme ptát, jestli tam vůbec zbývá nějaké místo pro nás. Po celém světě se povaluje nespočet roztroušených zničených snů, a to jen proto, že se někdo porovnával s někým jiným a pomyslel si: nejsem dost dobrý. Celkovým výsledkem této krize sebejistoty je přinejlepším netečnost.

Někde v té řadě začal někdo šířit zvěsti o tom, že štěstí spočívá v hromadění věcí, peněz, moci a postavení, a současně je třeba být stále mladý, hezký a hubený, nebo mladý, hezký a silný. Když však hodnotíme svůj život podle měřítek jiných lidí, vystavujeme se tyranii toho, co bychom měli dělat, a odevzdáváme se nesmírnému tlaku toho, čeho je třeba dosáhnout a co udělat. O vlastní záležitosti se pak opravdu nestaráme. Touha získávat víc ovlivňuje naše chování, naše rozhodování i to, jaký ze sebe máme sami pocit – nemluvě o tom, jaký dopad to má na naši planetu. Cokoli máme nebo čímkoli se staneme, nestačí – nebo jsme alespoň vedeni tomu věřit.

A to je skutečná ironie. To, o co navenek usilujeme, se často velmi liší od toho, po čem vnitřně toužíme. Dostali jsme se do bodu, kde se potřebujeme zastavit, rozhlédnout se kolem sebe a sami za sebe se rozhodnout, co je skutečně důležité. Wabi sabi nám s tím může pomoci, a kvůli tomu je dnes toto stovky let staré učení významnější než kdykoli předtím.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Wabi sabi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.