text

EDGAR WALLACE

BRÁNA ZRÁDCŮ

Vydal: Michaela Dusíková, ARTiS

Högerova 1098/13, 152 00 Praha 5

v roce 2021

1. vydání

ISBN 978-80-88420-09-5 (online, EPUB)

ISBN 978-80-88420-10-1 (online, MOBI)

www.artispraha.com

Kapitola I

„K noze zbraň!“

Třicet a jedna puška se hnuly jediným rázem, třicet a jedna bílá rukavice se vrátily ke švům třiceti a jedné nohavic, jakoby hnány neviditelným strojem.

„Pozor!“

Bez pohnutí stála šarlatová čára, veliké huňaté medvědice v dokonalém vyrovnání. Pochod, jejž hudba hrála, dospěl k břesknému, hromnému konci, když poslední čtyřstup staré gardy zmizel okolo rohu bílé věže.

„Rozchod!“

Bobby Longfellow vstrčil svůj štíhlý meč s cvaknutím do pochvy, vrazil si monokl do oka a zíral na malý, jakoby sražený kostel sv. Petra v koutku, zalitý sluncem letního jitra, a uvědomil si nejasně malou, tlustou paní, která s „Průvodcem“ v ruce přistoupila k němu. Jeho strážmistr stál vzpřímen vedle něho, divě se a za maskou svého jakoby z dubu řezaného obličeje tiše se směje.

„Prosím za odpuštění, pane!“

Bobby měl sedmdesát pět palců výšky. Hlas přicházel odkudsi pod ním zdola a Bobby pohlédl dolů.

Tlustá dáma měla čepcovitý „Bonnet“, klobouk zdobený černými žetovými kapkami a proužky, a pod bradou měla velikou brož z řezaného kamene. Tvář byla velká, uhřátá a přívětivě úsměvná. Viděl, že má tři brady a trochu mužský nos.

„Lituji – hm!“

„Mohl byste mi říci, kde je zde pohřbena lady Jane Greyová?“

Měla hluboký basový hlas. Mžoural na ni jako někdo, kdo právě přišel z temna na světlo.

„Lady –“

„Lady Jane Greyová, pane!“

Pohlédl bezradně na strážmistra a jeho bílá ruka zaškubala za sporý knírek.

„Díval jste – eh – na hřbitově?“ ptal se nadějně.

„Na kterém hřbitově, pane?“

Strážmistrova tvář neskýtala nijakého povzbuzení.

„Nu – na – nějakém hřbitově! – Znáte snad tu dámu, strážmistře?“

„Nikdy jsem ji dosud neviděl, pane!“

Bobby mlaskl jazykem o patro, aby naznačil strážmistrovo nedorozumění.

„Eh – tu lady – jak se jmenovala, prosím? Lady Greyovou!“

Tlustá paní přišla na pomoc.

„Je pohřbena nedaleko bašty B –,“ řekla diskrétně.

Bobbyho bílá rukavice naznačila mávnutím celé okolí.

„Toto je všechno bašta B, že ano, strážmistře?“

Strážmistr mínil, že ano.

„Raději se optejte některého masožrouta – eh, hlídače, ma’am,“ řekl Bobby dámě.

Byl by mohl protestovat proti urážce způsobené důstojníku královské gardy v plné parádě, když jej považuje za hlídače či průvodce, ale nějak mu to vůbec nenapadlo. Byl to první den jeho služby v Toweru a jej trochu zlobilo vedro horkého dne a nenáviděl těsně přiléhavý ohnivě červený kabátec a strašnou, potivou medvědici na hlavě. Opravdu, poručík Robert Longfellow si přál, aby byl v tuto chvíli čímkoliv jiným, jenom ne důstojníkem u Jejího Veličenstva pluku Berwické gardy.

Tlustá paní nahlížela do svého průvodce.

„Kde jsou chovány korunní klenoty, pane?“ ptala se pak.

„V bezpečné pokladně, drahá stará paní,“ řekl Bobby přesně.

Na štěstí šel právě kolem skutečný průvodce a k nesmírné úlevě Bobbyho zmocnil se tlusté dámy a dovedl návštěvu k Wakefieldské věži.

„Jak absolutně dokonale strašlivě hrozné,“ řekl Bobby. „Co u ďábla se ode mne čeká, že jsem jí měl říci, strážmistře?“

„Nic, pane,“ řekl strážmistr a Bobbyho tvář se rozzářila.

Šel do strážnice a do svého vlastního pokoje a paní Ollorbyová pokračovala ve své prohlídce památností – ačkoliv, řečeno po pravdě, tato rudolící dáma neměla skutečného zájmu ani o korunní klenoty, ani o nešťastnou Janu Greyovou, jejíž hlava byla sťata z jejího křehkého těla několik kroků od místa, kde paní Ollorbyová kladla tak nemístně své otázky.

Ale byla toho jitra v Toweru návštěva, která měla velmi cituplný zájem o osud nešťastné lady Jane. Hope Joynerová stála u řetězu, jenž chrání malou čtvercovou kamennou desku oběti od svatokrádežných nohou, a hleděla dolů na prostý nápis a pak do malé kaple, v níž prý tato dívka-žena odpočívá.

„Ubohý, ubohý drahoušek!“ řekla tiše a Richard Hallowell necítil dosti odvahy, aby se usmál.

Neboť to bylo mládí, žalující nad smrtí mladosti. Ostříhaná moderní kráska skláněla se v smutku nad místem, kde byl lady Jane dlouhý vlas přehozen přes hlavu, aby dílu sekery nebylo překáženo. Mohl obdivovat profil tak dokonalý, jaký jen kdy viděl, a postavu půvabnější ve své skloněné truchlivé něze, nežli když stála vzpřímena jako kopí. Barva její pleti byla jemná, měkká a bezvadná proti šedému pozadí věkem zčernalého kamene. Tragédie sommersettské ctižádosti se jaksi zdála palčivější a skutečnější u příležitosti tohoto životného ztělesnění mladistvého ženství. –

„Ano – strašlivé, že ano? Bydlila v králově domu… z tohoto okna viděla svého muže, když jej po smrti odnášeli… Hope, vy ale opravdu vnášíte smutek do tohoto krásného jitra!“

Usmála se naň rychlým úsměvem a položila mu ruku na rameno.

„Pak jsem opravdovým surovcem, Dicku! – Nu, budu už hodná – není tohle ten nádherný tvor, Bobbie?“

Štíhlá postava gardového důstojníka objevila se pod verandou strážnice.

„Je to Bobbie. Přišel včera večer z dovolené a činí si teď po prvé známost s povinností towerské stráže.“ Zasmál se vesele. „Je to rozený zahaleč – trochu lehké práce udělá mu strašlivě dobře!“

„Tohle je poprvé, co jste se dnes zasmál,“ vytýkala mu, a ačkoliv by jí byl mohl říci, že má tohoto jitra pramálo příčiny k úsměvu, neřekl ničeho.

Dick Hallowell, v černém, dokonale padnoucím kabátě, opásaném šarlatovou šerpou úřadu, byl o hlavu větší než ona. Bystrolící, šedooký, měl v chůzi cosi z pružnosti a skočnosti rozeného atleta.

„A teď jsem vám ukázal už všechno,“ řekl. „Doufal jsem, že nám to zabere celý den.“

Zasmála se měkce.

„To není pravda! Třásl jste se, abyste se mne zbavil, od té chvíle, kdy jsem k vám přišla. Čeká někdo na vás – návštěva?“ Nežli mohl odpovědět, pokračovala: „Já jsem rozenou poutnicí po pamětihodnostech a mimoto znám Tower tak trochu doopravdy dobře. Ale já jsem si tolik přála vidět, jak doopravdy vypadáte v uniformě!“

Co mluvila, uvědomil si s pocitem rozmrzení, jak velmi krátkou dobu se spolu znají. Méně nežli před měsícem ztracená odstrkovací tyč svedla je dohromady na loďce v stinném rameni Temže, když plula směšně vstříc ne horšímu osudu nežli k uváznutí ve vrbovém houští a když jí přijel na své lodi na pomoc, nemysle na nic nežli na zábavu. –

Šli spolu dolů po svahu ke Lví bráně a stanuli v obloukovém podjezdu, aby pohlíželi na pochmurnou bariéru, za kterou byla řeka.

„Brána zrádců!“

Zachvěla se, ačkoliv by byla za nic na světě nedovedla říci proč.

„Brána zrádců,“ přisvědčil. „Dnes je to náramně ctihodná brána – jakživa byste si nepomyslila, že po těchto stupních chodili královny a dvořané! Je to místo, kde královna Alžběta usedala, říkajíc, ať ji vezme někdo, půjde-li ještě dále.“

Zasmála se opět a šli dále, mimo salutující stráže, až přišli k všednímu světu towerského vršku, místu to velkých nákladních vozů naložených bednami a s pachem ryb z nedalekého Billingsgate.

Hopin veliký rolls přijel tichounce k chodníku a Dick otevřel dvířka.

„Uvidím vás – kdy?“

Usmála se tomu.

„Kdykoliv si to budete přát. Já jsem jedním ze jmen v telefonním seznamu a ráda jím večer ve Vyslaneckém.“

„Co budete dělat teď?“

Ušklíbla se trochu.

„Mám nepříjemnou rozmluvu před sebou,“ řekla a on se na ni zahleděl. On také měl – ale nepřiznal se k tomu.

Hleděl za vozem, až zmizel, nežli se obrátil a šel dolů po vršku, přes most, jenž přepíná starý hradní příkop. A již se neusmíval. Ani němý a patetický pohled s výzvou k soucitu, jejž naň vrhl Bobbie, když šel kolem strážnice, nezaplašil starostlivé zamračení z jeho hezké tváře.

U vchodu k jeho bytu čekal Brill, jeho sluha.

„Ten pán mi řekl, abych šel a podíval se, naleznu-li vás, pane – praví, že má schůzku.“

Dick Hallowell pomalu přikývl.

„Nebudu vás potřebovat čtvrt hodiny, Brille,“ řekl. „Bude lépe, zůstanete-li zde, a kdyby mne někdo hledal, řekněte, že jsem velmi zaměstnán.“

„Ano, sire Richarde!“

„A – Brille, řekl – řekl vám ten pán něco – něco o sobě?“

Brill okamžik váhal.

„Ne, pane. Zdálo se, že je trochu nazloben, a říkal, že byste mohl být rád, že máte takovýhle byt –“

Zaváhal opět.

„Nuže?“

„To je vše, pane… tak trochu se uškleboval. Myslil jsem si, že to je – odpusťte – drzost, pane! Přijde sem a kritizuje. Není ničím zvláštním, pokud mohu vidět –“

„Ano, ničím!“

Dick šel vzhůru po kamenných schodech, stanul u dveří, otevřel je prudce a s úšklebkem vešel. U okna pohodlného pokoje stál muž, patrně pohroužen v pohlížení na cvičící četu vojínů. Jeho tvář, napolo obrácená k Dickovi, byla suchá a mrzutá, jeho šaty byly nevzhledné a otřelé boty sešlapány. Ale v jeho tváři a vzezření byla zvláštní podobnost s mlčícím, pozorně hledícím důstojníkem.

„Hello!“

Obrátil se se zabručením k pozorujícímu jej hostiteli a jeho pohled nebyl ani přátelským, ani neurážlivým.

„Hello, bratře!“

Dick neřekl ničeho. Jak tak hleděli na sebe, byla jejich vzájemná podobnost tím patrnější. Ale přece ta byla zřetelná nepodobnost. Kdyby byl Graham Hallowell odstranil ze svého hlasu drsnost, byly by jejich hlasy úplně stejné. Ale on zapomněl umění přívětivosti, zapomněl, že velel kdysi družstvům ve slavné škole a že byl pýchou a ozdobou univerzity. Vše, nač pamatoval, bylo, že byl člověkem, s nímž bylo špatně zacházeno, „mužem, kterému se nikdy nedostalo správné příležitosti“. Došel v životě na stupeň, kde dovedl pamatovat jenom na své křivdy a kyselé stránky života.

„Tvoje uvítání je stejně nadšené jako jindy – sire Richarde!“ ušklíbl se. „A vsadím, že mne nepozveš, abych s tebou poobědval v kasinu, co? ‚Představuji vám svého bratra Grahama Hallowella – přišel včera z Dartmooru a bude vám moci vyprávět velmi zajímavé příběhy o holém pekle!‘“

Jeho hlas se rozezvučoval, až zněl skoro jako křik. Dick poznal, že pil a že je v nejjedovatější náladě.

„I tvoji prokletí sluhové se mnou jednají, jako bych byl prašivec –“

„Jsi!“ Tón Dicka Hallowella byl tichý, ale křišťálově jasný. „Prašivec – to tě úplně vystihuje, Grahame! Něco shnilého, čemu se čestní lidé se smyslem pro svoji důstojnost vyhnou. Něco nelidského, bez jediné vlastnosti přijatelné pro boha či člověka. A nekřič, když mluvíš se mnou, nebo tě vezmu za límec a vykopu tě dolů ze schodů. – Je to jasné?“

Zdálo se, že se muž při této hrozbě schoulil. Z vyzývavého nadutce stal se náhle kničivým žebravcem.

„Nedbej na mne, Dicku – vypil jsem jednu či dvě přes čáru dnes ráno, starý hochu. Představ si sám, jak by ti bylo, kdybys byl propuštěn z věznice – postav se na mé místo –“

Byl přerušen.

„Nemohu si představit, jak bych cítil, kdybych byl správným příslušníkem trestnice,“ řekl Dick chladně. „Nemám dosti obraznosti. Je mi nemožno postavit se na tvoje místo, když jsi opil, omámil a oloupil pošetilého mladého hocha od gardy, který ti důvěřoval, protože jsi mým polobratrem. Je mi nemožno představit si sebe, jak utíkám s ženou slušného muže a pak ji nechávám hladovět ve Vídni. – A je toho více, co si nemohu představit – není třeba opakovat to dopodrobna. Až budu schopen postavit se na tvé místo, abych mohl pochopit, jak se může člověk válet v bahně, jako se válíš ty, budu schopnějším sdílet tvé city nad tím, že jsi zase na svobodě. – Co chceš?“

Grahamovy neklidné oči hledaly okno.

„Jsem na mizině,“ řekl náhle. „Myslil jsem na odchod do Ameriky – –“

„Shledala americká policie, že má málo ničemů, že tě volají do Ameriky?“

„Ty jsi tvrdý jako peklo, Dicku!“

Dick Hallowell se zasmál – nebyl to smích radosti.

„Kolik potřebuješ?“

„Dobrá! Cesta do Nového Yorku –“

„Nepustí tě do Spojených států s tvou minulostí, to víš dobře!“

„Mohl bych přijmout jiné jméno –,“ nadhodil Graham horlivě.

„Nepůjdeš nikam – nemáš vůbec v úmyslu jít pryč!“

Dick usedl ke svému psacímu stolu, odemkl zásuvku, a vyndav šekovou knížku, psal.

„Napsal jsem to na padesát liber a napsal jsem to tak, aby ti bylo nemožno změnit to na pět set, jako jsi to udělal s posledním šekem, který jsem ti dal. A nadto ještě budu tak opatrným, že hned zavolám banku telefonem a sdělím jim obnos šeku.“

Vytrhl šek z knížky a podal jej mračícímu se návštěvníku.

„A tohle jsou poslední peníze, které ode mne kdy dostaneš. Představuješ-li si, že mne můžeš donutit, přijdeš-li sem a budeš dělat peklo, čeká tě zklamání. Můj plukovník a moji bratři důstojníci vědí o tobě již vše – a hoch, kterého jsi okradl, je v tomto okamžení ve strážnici. Budeš-li mne znepokojovat, zavřu tě. Je to také jasné?“

Graham Hallowell vstrčil šek do kapsy.

„Ty jsi horší nežli kus kamene,“ kničel. „Kdyby otec věděl –“

„Díky Bohu, že je mrtev!“ řekl Dick střízlivě. „Ale věděl dosti, aby umřel puklým srdcem. A to jest, co proti tobě mám, Grahame!“

Graham dýchal těžce. Jenom strach udržoval na uzdě zuřivý vztek, jenž bouřil v jeho hrudi. Toužil ubližovat – rvát – pokořit toho svého nenáviděného polobratra – a neměl k tomu dosti odvahy.

„Oknem jsem tě viděl mluvit s krásnou dívkou –“

„Mlč!“ rafl Dick. „Nebudu s tebou mluvit o žádné dámě!“

„Jemináčku!“ Graham nabýval opět trochu ze své předešlé drzosti. „Já se jenom ptal – ví Diana –“

Dick šel ke dveřím a otevřel je dokořán.

„Tady máš cestu,“ řekl zdvořile.

„Diana –“

„Diana mi není ničím – budeš si to pamatovat? Nemám rád jejích přátel – za prvé.“

„Míníš tím mne?“

Jeho bratr pokynul ke schodišti a Graham šel s pokrčením rameny kolem něho.

„Tady je to jako ve vězení – ale já už najdu cestu ven,“ řekl.

„Nejlepší cesta ven pro tebe je teď zamčena a zatarasena,“ řekl Richard Hallowell s ponurým úsměvem.

„Co tím míníš?“

„Bránu zrádců,“ řekl Dick a zapráskl za ním dveře.

Kapitola II

Zvonek telefonu zněl již po třetí a působilo to nějak netrpělivě. Diana Martynová položila malého huňatého Poma na polštář a sáhla líně po přístroji. Byl to jistě Colley, ovšem, hašteřivý – trochu náchylný mařit čas nářkem nad dlouhou dobou, kterou ho nechala čekat.

„Kdybychom byli věděli, že to je vaše vznešená jasnost, byli bychom vyskočili při prvém zacinknutí,“ řekla Diana s významným chladem. Znělo to hrozivě pro Colleyho, který nenáviděl sarkastických žen.

„Můžete se se mnou sejít v poledne na oběd u Cirů?“

„Ne. Nemůžeme se sejít s vámi nikde na oběd,“ odpověděla. „Obědvám zde s panem Grahamem Hallowellem.“

Zpráva byla proň patrně překvapením.

„S Hallowellem? Opravdu vás řádně neslyším, Diano. Kouříte snad?“

Vyfoukla šedý oblak ke stropu a oklepala popel cigarety do křišťálového popelníku.

„Ne,“ řekla. „Ale jsem dnes trochu špatně k řeči. Vyhlídka, že budu samotná s pánem, který zrovna přišel z trestnice, je trochu příliš silná. Nevydařil se správně, Colley. Za prvé nebyl odsouzen nevinně –“

„Poslyšte Di –“

„Neříkejte mně Di!“ přerušila ho hněvivě.

„Diano – Velký hoch si přeje vidět vás. Poctivě, opravdu. Řekl to!“

„Řekněte Velkému hochu, že si nepřeji vidět jej,“ řekla opět chladně. „Jeden zločinec denně stačí tak pro vzrušení.“

Mlčel vteřinu. Pak se ozval:

„Oh, povídám! Jste rozmarná, nejste? Nevěřím, že opravdu večeříte s Hallowellem!“

Položila sluchátko na stůl a vzala znovu do ruky svou knihu. Když byl Colley Warrington hrubým nebo obtížným, položila vždy sluchátko na stůl a nechala je bzučet.

A Colley dovedl být velmi obtížným. „Šel na nervy.“ Byl do ní někdy velmi zamilován a někdy upadal do prudké žárlivosti. Byl do ní teď právě zamilován a ona cítila notnou nudu.

Lehké zaklepání na dveře. Dombretová vešla se šustotem hedvábných sukní – Diana vždy oblékala své služky do purpurového taftu a trvala na tom, aby nosily zástěry z hudební komedie a čepečky z čajovny. Dombretová byla dvacetiletá, hezká a nesla svůj taft dobře a vysoký čepeček jí dodával vzezření trochu jako ruské madoně.

„Chcete přijmout slečnu Joynerovou, mademoiselle?“ ptala se.

‚„Slečnu Joynerovou!“ Diana na ni hleděla překvapeně. „Jste si jista – slečna Joynerová?“

„Ano, mamselle. Velmi hezká mladá dáma.“

Diana přemýšlela rychle.

„Požádejte ji, aby šla nahoru, prosím.“

Dombretová byla chvíli venku.

„Slečna Joynerová!“ hlásila pak.

Diana přešla pokojem, vztahujíc ruku, s oslnivým úsměvem v obvykle bledé líci. Věděla velmi přesně, jak vypadá, jsouc sebevědomá v hrdě spolehavém smyslu tohoto slova a dobře vědoma svých rysů a rudé nádhery svého vlasu.

„To je od vás hezké, slečno Joynerová!“

Hope Joynerová přijala ruku, její jasné šedé oči pohlédly do Dianiných pohledem, jenž nebyl ani nepřátelským, ani podezřívavým. Byla o tři léta mladší, ve věku, kdy je obtížné pamatovat, jak vypadala před rokem, když dívčí ženství dosáhlo jistého mystéria zdrženlivosti a štíhlé tělo, které bylo možno pouze tušit za volně padnoucím jumprem není více beztvárným.

„Myslila jsem si, nebude-li vám moje návštěva proti mysli,“ řekla dívka.

Toto tedy byla Hope Joynerová! Byla roztomilá. Diana byla tvrdým kritikem, velmi těžko uspokojitelným, ale nenalézala ničeho, co by mohla vytknout v postavě, tvaru ani v hlasu ani v barvě.

„Jsem hrozně potěšena! Usedněte, prosím – nechcete?“

Zdvihla ospalého drobného psíka z pohovky. Protestoval pronikavě a byl uplácán v mlčení. Pleskání a hlazení střídaly se rychle v Togově zkušenosti. Ale Hope zůstala stát, bílou ruku opřenu o polštáře na konci pohovky.

„Dostala jsem od vás dopis – trochu podivný dopis,“ řekla. „Mohu vám jej přečíst? Snad jste zapomněla, co jste mi psala!“

Diana nikdy nezapomínala takovéto věci, ale nečinila námitek, hledíc na dívku s nestranným zájmem, jak otevírala kabelku, vyndala obálku a z ní list těžkého šedého dopisního papíru. Bez předmluvy jala se dívka číst:

„Drahá slečno Joynerová!

Doufám, že neshledáte nepatřičným, dopíši-li Vám ve věci, která se mne velmi těsně dotýká! A já o Vás vím dosti, abych věřila, že oceníte moji důvěru. Zkrátka, jsem v této nemilé situaci:

Pokud jste se Vy neobjevila na scéně, byla jsem zasnoubena, abych se provdala za sira Richarda Hallowella – ačkoliv jsme právě teď odcizeni pro rodinnou záležitost, která by Vás nezajímala. Byla jste poslední dobou viděna velmi často s ním a lidé mluví o Vás trochu nevlídně – tážíce se, kdo že jste, odkud jste přišla a kdo je Vaší rodinou. To však týká se mne –“

Ustala, aby obrátila hustě popsaný list.

„– – týká se mne méně nežli moje vlastní vyhlídky na štěstí! Miluji Dicka velmi hluboce a on miluje mne, ačkoliv pro tuto chvíli spolu sotva mluvíme. Smím apelovat na Vaši šlechetnost a žádat Vás, abyste nám dvěma poskytla příležitost obnovit svoje přátelství?“

Dokončila četbu, vrátila dopis do obálky a s ní do kabelky a zavřela ji jemně.

„Nemyslím, že by to byla nerozumná žádost,“ řekla Diana chladně.

„Abych se ztratila?“ ptala se Hope svým pokojným, rozhodným způsobem. „Ale proč bych to měla učinit? Máte veškerou příležitost, které potřebujete, a nezdá se vám, že předpokládáte trochu mnoho?“

Diana si hryzla zamyšleně rty.

„Snad ano,“ řekla pak. „Byl to hloupý dopis – ale byla jsem rozrušena. Ovšem, neznamená to, když jste přítelkyní, že oň stojíte –“

Hope potřásla hlavou.

„Nemyslila jsem to tak. Co jsem zamýšlela říci, bylo optat se Vás, zdali snad nepředpokládáte u mne příliš nadměrnou schopnost k sebeobětování?“

Dianiny oči se přimhouřily.

„Chcete říci – že ho milujete?“

Hope Joynerová kývla. Její oči nezakolísaly.

„To jest, co míním,“ řekla.

Toto doznání zarazilo Dianě dech. A trvalo chvilku, než opět nabyla hlasu.

„Jak velmi dojemné!“ řekla, ale Hope Joynerová byla nepřístupna pro posměch. „Tak tedy mám za to, že moje velmi rozumná žádost k vám nemá nijakého vlivu na –,“ odmlčela se s rozvahou – „na váš ctižádostivý plán?“

„Je to velmi ctižádostivé?“ ptala se Hope s jakousi zarážející nevinností. „Míním mít rád Dicka Hallowella – či milovat ho?“

Diana se ovládla co nejpevněji. Nečekala, že by z jejího dopisu vzešlo mnoho dobrého. Opravdu, napsala jej v pouhém rozmarném popudu. Snad si přála urazit Dicka Hallowella, rozmrzet ho. A teď, hledíc na tuto dívku, tak zářivou ve své kráse, tak důvěřivou a sebevědomou ve své lásce, viděla vyzvání již v pouhé její přítomnosti, v její neochvějné, nebojácné pevnosti jejích očí. A Diana nebyla osobou, kterou by bylo dobře vyzývat.

Bylo to zvláštní, jak v tomto okamžiku všechen spící hněv se probudil a jak vychladlý popel zloby a vzteku, který ji před čtyřmi léty stravoval, náhle se rozhořel a rozžhavil do ruda. Na obloze se ukázaly setřelé stíny toho, co mohlo být – Hope viděla, jak polkla, a viděla, jak se zuby zaťaly přímo v okamžení, kdy se Diana usmála.

„Ukáži vám něco!“

Hlas, kterým promluvila, zněl cize i samé Dianě, a přece to byl její hlas. Odešla na několik okamžení z pokoje a vrátila se, držíc mezi palcem a ukazováčkem malou koženou tobolku. Odemkla zámeček, odchlípla víčko a ukázala prsten se třemi skvělými diamanty. Vzala prsten ze sametu a vložila jej Hope do neochotných rukou.

„Nepřečetla byste si, co je uvnitř, prosím?“

Dívka mechanicky uposlechla, ačkoliv nebyla právě příliš zvědavou. Vyryta na vnitřní straně prstenu byla slova: „Dick Dianě, 1922.“

Hope jí vrátila prsten zpět.

„Nuže?“ ptala se Diana.

„Snubní prsten?“

Diana přikývla. Hope na ni hleděla pátravě.

„Má to skutečný vliv na situaci?“ ptala se.

„Je to snad přesvědčivějším důvodem nežli který jiný, jehož jste užila, proč bych se neměla stýkat se sirem Richardem Hallowellem? Já vím, že jste spolu byli zasnoubeni. Řekl mi to – aspoň mi řekl, že byl zasnouben s – s někým. Většina lidí bývá zasnoubena více než jednou, není-liž pravda? Poctivě, slečno Martynová, nevím, zdali jsem – divná, anebo zdali jsem prostě příšerně rozumná, ale očekáváte opravdu vážně, že se se sirem Richardem už nesetkám?“

„Očekávám, že učiníte, co vám bude libo!“ Dianin hlas zněl skoro sladce. „Ovšem –,“ dodala, krčíc rameny, „je to věcí vkusu a dobrého vychování. Nesmíte čekat, že bych myslila za vás.“

Její oči spočívaly na Hopině kabelce.

„Snad to bylo nediskrétním napsat ten dopis,“ řekla a vztáhla ruku. „Smím jej žádat zpět, prosím?“

Opět se jejich oči setkaly, a pak otevíraje kabelku, vyňala Hope dopis, přetrhla jej na čtyři kusy a položila útržky na stůl. Pokývnuvši, vstala, otočila se a vyšla z pokoje, tak nenadále, že zvědavá Dombretová, s okem přitisknutým ke klíčové dírce, skoro vpadla do pokoje, když se dveře náhle otevřely.

Diana šla k oknu, aby ještě letmo zahlédla Hope při vycházení z domu, ale nepodařilo se jí to.

Proč u všech všudy –?

Diana Martynová byla udivena sama nad sebou. Nemohla si vysvětlit svoje vlastní pohnutky. Vzdala se všech myšlenek na Dicka Hallowella již před lety – byl v jejím žití tak vzdáleným činitelem jako kdokoliv jiný. Pokoušela si uvědomit, proč že vlastně napsala ten dopis. Byl rys jakési opičí škodolibosti v Dianě Martynové, podivná zvrhlost rozumování, která ji už dříve uvedla do mnohých menších a jedné velké kaše. Nechtělo se jí příliš přemýšlet o tom dopise, neboť se týkal Dicka Hallowella. Napsala dopis v návalu spíše šibalské nálady, očekávajíc, že jej Hope ukáže muži, jehož se týkal, očekávajíc od Dicka jednu z těch bouřlivých epištol, kterých byl schopen. Nenadála se dojista ani v nejmenším, že se v jejím klidném návštěvním pokoji objeví toto děvče se svojí klidnou, vyzývavou krásou.

Pokoušela se srovnat si do pořádku základní příčiny svého nynějšího vzrušení, když do pokoje vešla Dombretová, ohlašujíc návštěvu, která jí šla v patách. Diana seděla na širokém okenním sedátku, z něhož byla vyhlídka na Curzonovu ulici, s pažemi založenými a s bílým prstem u rtů. A teď prohlížela kriticky, nelítostně ošumělého muže, který vešel, tvář zamračenu, ruce v kapsách. Vyčkala, až se dveře zavřely za Dombretovou, a optala se pak:

„Proč?“

„Proč co?“ ptal se hrubě.

„Proč tato celková ošuntělost?“

Graham Hallowell pohlédl dolů na své špinavé šaty a ušklíbl se.

„Zapomněl jsem se převléknout,“ řekl.

Přikývla pomalu.

„Tak vy jste byl navštívit velikého Richarda – a byl veliký Richard patřičně dojat důkazy vaší chudoby?“

Usedl na velikou pohovku, vytáhl z kapsy papírové pouzdro s cigaretami a zapálil si jednu neodpovídaje.

„Je snad nějaký zvláštní důvod, proč se objevujete v Curzonově třídě oblečen jako hastroš do zelí – na mne to aspoň nečiní dojem.“

„Na něj také ne,“ odpověděl, vyfukuje oblak dýmu ke stropu a hledě naň, až se rozplynul. „Dal mi špinavou padesátku. Málem jsem mu ji hodil zpět.“

„Ale jen málem,“ řekla.

Přestal již dávno cítit hněv pro patrný posměšek v jejím hlase. Patřilo to k její duševní a mravní osobnosti. Bývala doba, kdy jej tyto její jemné posměšky rozzuřovaly k šílenství. Ale tomu bylo již velmi dávno.

„Mám za to,“ řekla zamyšleně, „že jste čítal, že vám zaplatí každý obnos, o který požádáte, jen aby se vás zbavil, a on to ovšem neudělal. Chtěla bych, abyste znal Dicka tak dobře jako já!“

„Znám ho až příliš dobře!“ bručel. „Farizejské prase!“

Odložila odpověď na tento výbuch po velmi dlouhou chvíli a její bílé zuby pracovaly po jejím dolním rtu.

„Farizejský? Ne! Dick není farizejem.“ Po chvíli. „Myslím, že se o mně nezmínil?“

„Řekl, že si nepřeje o vás slyšet – slouží-li vám to k radosti.“

Přikývla.

„Což znamená, že jste o mně mluvil vy!“

„Má novou holku,“ vpadl Graham, „a je to krasavice! Viděl jsem je sklánět se sentimentálně nad popravištěm.“

Nezdálo se, že by ji to zajímalo, a Graham, rozhlížeje se po pokoji, připravil si otázku, kterou by byl položil předešlého večera, ale selhala mu odvaha, neboť měl trochu strach před touto ženou.

„Máte krásný byt, Diano. Nejsem zvláštně zvědavým, ale divím se, jak to děláte. Pamatuji-li se správně, bydlila jste v bytě najatém s nábytkem, když jsem odcházel. Všiml jsem si změny v oděvu, ale tato nádhera je opravdu údivnou.“

Měla, jak věděl, důchod několika set liber ročně, sotva dosti, aby z toho zaplatila nájemné tohoto bytu. Psala trochu, byla ve znamenitém poměru s novinářskou Fleetskou ulicí, ale její vrozená lenivost činila tento zdroj příjmu velmi nespolehlivě chabým. – Usmála se trochu kysele.

„Bojíte se nejhoršího? Dobrá, nemusíte! Jsem teď opravdu velmi pilná. Slyšel jste snad o princi z Kishlastanu?“

Zatřásl hlavou.

„Neslyšel jste?“ Mávla rukou kolem po pokoji. „Vizte jeho štědrost!“

Zasmála se při udiveném zaraženém pohledu, jenž se objevil na jeho tváři.

„Jsem jeho novinářským zástupcem,“ řekla chladně. „To nezní jako příliš vznešené zaměstnání, ale mělo to pro mne již cenu téměř čtyř tisíc liber ročně, a já myslím, že jsem si své peníze opravdu zasloužila. Princ se hněvá na svět, a zvláště na vládu. Colley Warrington mne mu představil přede dvěma léty. Myslím, že se pokoušel pustit mu trochu žilou – jest, mimochodem řečeno, trapně bohatým – a měl nezdar, a myslil, že si ze mne udělá pomocný voj – a já jsem ovšem měla velký soucit s Jeho Jasností a netrvalo dlouho, nežli jsem objevila trhliny v jeho zlatém krunýři. Přišel o dvě děla –“

„Dvě – cože?“ ptal se udivený Graham.

„O dvě děla. Je jasno, že francouzský guvernér dovolil našemu příteli, aby byl pozdravován devíti slepými patronami, ale dostal se do nesnází a byl nějaký těžší skandál a pozdrav byl zredukován na sedm výstřelů. Nevěřil byste, že je možno, aby takováto věc tížila dospělého muže, ale v Indii to je patrně velmi vážnou věcí. A on je šílencem ve věcech drahých kamenů. Má nejdivuplnější sbírku v Indii.“

„Je ženat?“ ptal se Graham podezřívavě.

„Devět hluboko,“ odpověděla klidně. „Nesetkala jsem se s žádnou z jeho žen, jsou chovány přísně purdah – to je správný výraz, tuším? Byla jsem mu opravdu velmi prospěšnou. Vzbudila jsem proň zájem našeho pařížského velvyslance a napsala anebo inspirovala jsem o něm nespočetné články v novinách.“

Hleděl na ni podezřívavě, mna si bradu v prstech. Zasmála se.

„Máte v očích pohled – Východ je Východ a Západ je Západ –, že?“ řekla. „A já mám pocit, že se chystáte rozvinout ze svých nálad cenzora chování a mravů.“

„Je to divné, to je vše,“ řekl a zapálil si cigaretu.

Její chování nebylo právě příliš přátelským – to cítil. Náhle hodil cigaretu s kletbou do ohně.

„Půjdu domů – převléknout se,“ zabručel vstávaje. „A ta věc s tím novinářským zastupitelstvím – nezdá se mi, že by se mi to líbilo, Diano!“

„To mně sotva dovede pokazit spánek,“ odpověděla chladně. „Doufám, že si uvědomujete, že ty čtyři stovky ročně, které kdysi byly mými, nejsou mými již více. Ve chvíli šíleného optimismu půjčila jsem kapitál mladému gentlemanu s velkolepým plánem na rychlé zbohatnutí – a přitom mimochodem ztratila jsem velmi dobrého snoubence.“

Její tón zněl lehce, ale v jejích slovech bylo cítit skrytou kyselost, a on sebou nevolně zavrtěl.

„Dostanete to vše nazpět. – Dostanu dvacet tisíc liber o svých nejbližších narozeninách –“

„To jste řekl již dříve,“ posmívala se mu. „A je tu vůle vaší matky, na důkaz toho. Na neštěstí jste už zastavil tento odkaz, jak jsem objevila, když jste odešel do vězení.“ A pak, se změnou ve hlase: „Jděte domů a vezměte si slušné šaty a vraťte se o jedné hodině!“ Pohlédla na drahokamy posázené hodinky na svém zápěstí. „Nemáte času nazbyt – pospěšte si! Čekám Colleyho na návštěvu. Najde-li, že nejste zde, bude myslit, že jsem mu lhala.“

Šla s ním ke dveřím pokoje a zavřela je za ním, poněkud příliš rychle pro jeho důstojnost, a vrátila se s úšklebkem k pohovce, a jak se zdálo, byla úplně pohroužena do nejnovější z křečovitých novel, když byl ohlášen Colley.

Colley Warrington byl trapně „úzký“ muž s trapně úzkou hlavou, spoře pokrytou žlutým vlasem v sotva dostatečném množství, aby mohl pokrýt počínající holohlavost. Tvář měl dlouhou a zbrázděnou a působil dojmem předčasně zestárlého člověka. Lidé, kteří soudili ukvapeně podle obecně běžných názorů, říkali, že je zhýralý, a divili se, odkud má peníze, aby mohl vůbec hýřit.

V Londýně, Novém Yorku – opravdu ve všech společenských střediscích, které svět zná, jsou roztroušeni lidé, kteří si činí úkolem záležitosti jiných lidí. Zvláště těch lidí, jejichž jména lze nalézt v knihách věnovaných „vyšším vrstvám“.

Colley znal každého, aniž by bral v potaz nějakou příručku, dovedl odříkat jejich tituly a jejich nároky a práva na vynikající postavení, kdo byl jejich matkou a kdo byli ostatní příbuzní – aspoň pokud tito vzdálení příbuzní měli sami rovněž nějaké právo na důležitost. Znal jejich příjmy na haléř i stav zachovalosti nebo zchátralosti jejich majetku. Jít s ním po Bond Street znamenalo, že kráčíte po boku komedie i tragédie, neboť Colley viděl v obyčejných věcech význam, o němž průměrní lidé neměli potuchy.

„… Lily Benerleyová ve svém rollsu – dal jí ho chlapík z egyptského vyslanectví – strašlivý člověk. Tamhle je stará lady Wanneryová, pije jako duha, ale má půl milionu liber. Její synovec Jack Wadser to po ní zdědí, až zhebne – oženil se s Mildred Perslowovou – tím děvčetem, co uteklo do Kenye v Africe s Leighem Castolem, synem lorda Mensenea…“

Nevlídní lidé naznačovali, že Colley nalézal ve svém čichu pro skandál zdroj příjmů. „Křivě zrozen a křivě smýšlí“ charakterizoval jej jistý lord kancléř, ne právě nevhodně. Byl nějaký skandál v Paddockově klubu – hádka v karetní herně. Colley se v pokoji vzdal členství. Nebylo senzace. Byl na krajíčku případu s torkinstonským vyděračstvím a shledal vhodným, aby pobyl na prázdninách v Aix-en-Provence po dobu, kdy byl proces projednáván. Nebyla o něm učiněna zmínka u soudu, ale když se jeden učený advokát ptal: Pokud vím, byla vaším důvěrníkem ještě jiná osoba, když jste psal tyto výhružné dopisy? – věděl každý, kdo tou jinou osobou byl.

Takovým člověkem byl Colley Warrington, který vešel zamračeně do Dianina pokoje a stanul zachmuřeně, pohlížeje na ni.

„Hello, Diano!“

Nebylo zvláštního nadšení v jejím pozdravu. „Sedněte si a nemračte se!“

„Kde je Graham?“ ptal se.

„Šel domů – převléknout se.“

Usedl pečlivě na roh židle a zdvihl své dokonale nažehlené kalhoty, ukazuje dvé bílých hedvábných punčoch nad lesklou skvělostí svých lakových střevíců.

„Jste blázen, že vůbec něco máte s Grahamem – znáte jeho pověst!“

„A on zná vaši –,“ odpověděla napolo s úsměvem. „A zdá se mi, že vaše názory o tom, kdo jest a není žádoucím společníkem, mají něco společného s Grahamovými, jenomže on cítí, že vy jste tím mužem mezi všemi, s nímž by žádná slušná žena neměla být viděna ve společnosti.“

Colley pronesl něco tiše k sobě.

„Neklejte a nebuďte v špatné náladě. Chci se vás na něco zeptat. Vy jste hotovou encyklopedií, Colley, a já jsem se s vámi dosud nikdy neradila. Kdo je Hope Joynerová?“

Jeho hlavní vášeň byla dosti silná, aby potlačila jeho špatnou náladu.

„Hope Joynerová?“ opakoval. „To je to děvče s velikým bytem v Devonshirském dvoře, není-liž pravda? Má dvě auta, rollse a veliký americký vůz. Spousty peněz a je přítelkyní Dicka Hallowella…“

„To vím všechno,“ řekla netrpělivě. „Ale kdo je to?“

Potřásl hlavou.

„Nevím. Tak nějak se objevila odnikud. Chodila do dobré školy, tuším – do jednoho z těch módních elegantních ústavů v Ascotu, kde se rodokmen vyjadřuje v anglických librách. – Je to divné, že se o ni zajímáte! Já jsem o ní mluvil teprve tyto dny s Bobbym Longfellowem, tím gardistou –“

„Nevěděla jsem, že jste jeho přítelem,“ přerušila ho Diana rychle.

„Nejsem,“ přiznával otevřeně. „Ale i nepřátelé hovoří. – Ona je sirotek. Její otec byl z Chile a zanechal jí všechno jmění. Spravují je pro ni Roke & Morty, a proč by mělo být Rokovi & Mortymu svěřeno, aby spravovali takovýto majetek, to ví sám Bůh.“

Zamračila se při tom. Jméno znělo nepovědomě a on vysvětloval.

„Jsou to trestní obhájci – sami skoro zločinci, tuším, ale jsou ve většině velkých případů, které přijdou do staré soudnice. Dostane-li se kdo do zlé kaše, jsou to oni, koho jest si vzít za zástupce.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Brána zrádců.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.