text

EDGAR WALLACE

MASKA

Vydal: Michaela Dusíková, ARTiS

Högerova 1098/13, 152 00 Praha 5

v roce 2021

1. vydání

ISBN 978-80-88420-07-1 (online, EPUB)

ISBN 978-80-88420-08-8 (online, MOBI)

www.artispraha.com

1. kapitola

Zástupce náčelníka policie stiskl zvonek na stole a řekl poslovi, který za okamžik vstoupil: „Požádejte inspektora Wemburyho, aby mě laskavě navštívil.“

Zástupce náčelníka odložil dokument, který četl, do desek na stole. Osobní výkaz Alana Wemburyho byl jak po stránce práce u policejního sboru, tak po stránce vojenské opravdu skvělý. Ve válce získal hodnost majora a dostal řád za znamenitou práci v boji. A právě teď měl být opět vyznamenán.

Dveře se otevřely a vstoupil muž nadprůměrné výšky. Zástupce náčelníka vzhlédl a spatřil dvě veselé šedé oči, hledící na něho z hubené, osmahlé tváře.

„Dobré jitro, Wembury.“

„Dobré jitro, pane.“

Alan Wembury byl ve slunnější polovině třicítky; atlet a hráč kriketu, muž, který patřil ke zdravému jádru společnosti.

„Žádal jsem vás, abyste mě navštívil, protože mám pro vás dobré novinky,“ řekl zástupce náčelníka.

Byl skutečně velmi nakloněn tomuto svému podřízenému pevné páteře a povahy. Za všechna léta své služby nikdy necítil tolik důvěry k žádnému ze svých mužů jako k tomuto detektivovi.

„Všechny novinky jsou pro mě dobré, pane,“ zasmál se Alan.

Stál zpříma v pozoru a zástupce náčelníka mu pokynul, aby se posadil.

„Jste povýšen na divizního inspektora a od pondělka za týden převezmete okrsek ‚R‘,“ řekl zástupce náčelníka a Alanovi se přes všechno sebeovládání zatajil dech.

Funkce divizního inspektora byla jednou z výher v C.I.D. (Civil Intelligence Department – tajná policie). Nezbytně musela člověka jeho věku přivést k funkci na ústředí – pak k přijetí do „Velké čtyřky“ – a kdo ví, k čemu ještě dále…

„To mě velmi překvapuje, pane,“ řekl Alan konečně. „Jsem hrozně vděčný. Myslím, že je jistě spousta mužů, kteří by si takové povýšení zasloužili dříve než já…“

„Jsem tomu rád – kvůli vám – ale nemůžu souhlasit,“ řekl zástupce náčelníka a náhle dodal: „V Yardu provádějí velké změny. Bliss se vrací z Ameriky – byl přidělen našemu velvyslanectví ve Washingtonu… Znáte ho?“

Alan Wembury potřásl hlavou. Slyšel o obávaném Blissovi, ale věděl o něm jen to, že byl velmi schopným úředníkem a zároveň srdečně nenáviděným téměř všemi členy Yardu.

„Okrsek ‚R‘ nebude ani zdaleka tak vzrušující, jak byl před několika lety,“ řekl zástupce náčelníka a přimhouřil oči. „Alespoň můžete být opravdu rád.“

„Byl to vzrušující okrsek, pane?“ zeptal se Alan, pro něhož byl Deptford novým územím.

Plukovník Walford přikývl. Smích z jeho očí zmizel a byl opravdu velmi vážný, když opět promluvil: „Měl jsem na mysli Masku… Chtěl bych vědět, co je pravdy na zprávě o jeho smrti. Australská policie si je téměř jista, že muž, kterého vytáhli ze sydneyského přístavu, byl tímto neobyčejným darebou.“

Alan Wembury zvolna přikývl.

Maska!

Pouhé jeho jméno vyvolalo lehké zachvění, které se nepříjemně podobalo mrazení. Alan Wembury se však nebál. Jeho odvaha – jako vojína i jako detektiva – byla zapsána zlatými písmeny. Ale ve jménu Maska bylo cosi velmi chmurného a smrtonosného, cosi, co vyvolávalo odporný pohled – chladný, necitelný pohled chřestýše.

Kdo by neslyšel o Masce? Jeho kousky vystrašily Londýn. Zabíjel nemilosrdně, bezúčelně – i když byla jeho pohnutkou osobní msta. Lidé, kteří měli důvod ho nenávidět a bát se ho, šli spát veselí, zdraví a s pocitem bezpečí, neboť jejich domy byly obklíčeny hlídajícími policisty. Ráno však byli nalezeni mrtví. Maska jako anděl smrti prošel a skosil je v plné síle.

„Ačkoliv už Maska nestraší vaši divizi, je v Deptfordu muž, před nímž bych vás rád varoval,“ řekl plukovník Walford. „A tím…“

„Je Moric Meister,“ dokončil Alan a zástupce náčelníka zdvihl překvapeně obočí.

„Vy ho znáte?“ zeptal se. „Nevěděl jsem, že je pověst advokáta Meistera tak veliká.“

Alan Wembury váhal a hladil svůj malý knírek.

„Znám ho jen proto, že je náhodou přítelem Lenleyovy rodiny.“

Zástupce náčelníka potřásl hlavou a dal se do smíchu.

„Nu, teď jste mě doopravdy dostal. Já ani nevím, že nějací Lenleyové existují. Ale vyslovujete jejich jméno s jakousi bázní… Ledaže –“ řekl náhle, „ledaže byste mínil starého Jiřího Lenleye z Hertfordu, muže, který zemřel před několika měsíci?“

Alan přisvědčil.

„Chodíval jsem s ním na hon,“ přemýšlel zástupce náčelníka. „Odvážně jezdící a pořádně pijící typ starého anglického zemana. Zemřel prý zruinován, říkal mi kdosi. Měl děti?“

„Dvě, pane,“ odpověděl Alan.

„A Meister je jejich právníkem, co?“ Krátce se zasmál. „To opravdu nebyl dobrý nápad, aby svěřili své jmění a osudy do rukou Morice Meistera.“

Hleděl oknem na Temžské nábřeží. Hluk tramvajových vozů slabě pronikal dvojitými okny. Ve vzduchu byl jarní nádech. Holé větve stromů na nábřeží zeleně pučely, chystajíce se co nejdříve rozvinout svoji jemnou listnatou nádheru. Zvláštní a osudné místo, tento Scotland Yard, a přece za jeho chmurnými zdmi bijí velmi lidská a vlídná srdce.

Walford nemyslel na Meistera, ale na děti, které byly ponechány Meisterově péči.

„Meister znal Masku,“ řekl náhle a Wemburyovy oči se široce otevřely.

„Znal Masku, pane?“ opakoval.

Walford přisvědčil.

„Nevím, jak dobře. Mám však podezření, že až příliš dobře. Příliš dobře pro Maskův klid – je-li naživu. Maska zanechal svoji sestru Gwendu Miltonovou v Meisterově ochraně. Je tomu šest měsíců, co bylo Gwendino tělo vytaženo z Temže.“

Alan přikývl; vzpomínal si na tuto tragédii.

„Byla Meisterovou sekretářkou. Až nebudete mít jednoho dne nic lepšího na práci, jděte do kanceláře – je tam mnoho zpráv, které se nedostaly při vyšetřování na světlo.“

„O Meisterovi?“

Plukovník Walford opět kývl.

„Je-li Maska mrtvý, nezáleží na tom – ale pokud žije –“ pokrčil svá široká ramena a podivně pohlížel na mladého detektiva. „Pokud žije, vím něco, co by ho přivolalo zpět do Deptfordu – a k Meisterovi.“

„Co je to, pane?“ zeptal se Wembury.

Walford se opět usmál svým záhadným úsměvem.

„Prozkoumejte si zprávy a budete číst nejstarší drama světa – příběh důvěřivé ženy a ničemného muže.“

A pak, odháněje Masku mávnutím ruky, jako by to byla hmatatelná vidina čekající na takový pokyn, se stal náhle opět praktickým úředníkem.

„Převezmete své nové povinnosti od pondělka za týden. Snad byste šel rád tam dolů a trochu se ohlédl a seznámil se se svým novým působištěm?“

Alan váhal.

„Je-li to možné, pane, měl bych rád týden volno,“ řekl a proti své vůli se temně zarděl.

„Volno? Samozřejmě. Chcete donést dobrou zprávu své dívce?“ Walfordovýma očima hrálo veselé zamžourání.

„Ne, pane.“ Zdálo se však, že jeho rozpaky popírají jeho tvrzení. „Je to dáma, které bych rád pověděl o svém povýšení,“ pokračoval rozpačitě. „Je to – opravdu – slečna Mary Lenleyová.“

Zástupce náčelníka se tiše zasmál.

„Oh – vy znáte Lenleyovy tak dobře? Opravdu?“ zeptal se a Alanovy rozpaky se tím nezmenšily.

„Ne, pane. Byla mi vždy velmi dobrou přítelkyní,“ řekl téměř něžně, jako by byl předmět rozmluvy něčím, o čem nelze hovořit planými slovy. „Víte, začal jsem život v domku na Lenleyových statcích. Můj otec byl vrchním zahradníkem sira Lenleyho, takže tu rodinu znám odjakživa. Není už nikdo v Lenleyské vesnici, kdo by na mě čekal –“ potřásl smutně hlavou, „a já –“ zaváhal.

„Vemte si dovolenou, můj hochu, vemte. A jděte, kam se vám zlíbí. A pokud je slečna Mary Lenleyová tak moudrá, jako je hezká – vzpomínám si na ni jako na malé dítě – zapomene, že je Lenleyová z Lenleyová dvora a vy že jste Wembury ze zahradníkova domku. V těchto demokratických dnech je totiž, Wembury –,“ v jeho hlase zněla klidná vážnost, „člověk tím, čím je sám, a ne tím, čím byl jeho otec. Doufám, že nebudete nikdy ovládnut pocitem své osobní méněcennosti. Protože pokud ano –“ odmlčel se a jeho oči zamžouraly, „pak jste opravdu jen proklatým hlupákem!“

Alan Wembury opustil pokoj s nepříjemným pocitem, že zástupce náčelníka ví o Lenleyových mnohem víc, než přiznal.

2. kapitola

Zdálo se, že jaro přišlo do Lenleyské vesnice dříve než do chmurného, starého Londýna, který se jako by mrzel a odporoval něžnému období, až se překonán příbojem šafránů a žlutých narcisů příjemně vzdá útoku zlatého svitu slunce.

Když Alan vcházel do vesnice od železniční stanice, viděl přes plot pověstnou Lenleyskou narcisovou cestu zářící ve žluté nádheře. Za vysokými topoly byla střecha starého šedého Lenleyského dvora.

Zpráva o jeho úspěchu ho předešla. Holohlavý hostinský v „Červeném lvu“ mu přiběhl vstříc s radostným úsměvem.

„To jsem rád, že vás vidím zase doma, Alane,“ řekl. „Slyšeli jsme o vašem povýšení a jsme na vás hrozně hrdí. Vždyť vy budete jednoho dne policejním ředitelem, hochu.“

Alan se tomuto srdečnému nadšení usmál. Miloval svoji starou vesnici. Byl to domov jeho snů. Jeho velký, jeho vrcholný sen, který si sám nikdy netroufal dosnít k jeho logickému konci. Vyplní se někdy?

„Půjdete do ‚Dvora‘ navštívit miss Mary?“ zeptal se hostinský, a když Alan přisvědčil, hostinský potřásl hlavou a našpulil rty. Byl teď zosobněným politováním. „Věci tam jdou velmi špatně, Alane. Povídá se, že ze starého majetku nic nezbylo ani panu Johnnymu, ani slečně Mary. O Johnnyho nemám starosti – je to muž a může si najít svoji cestu světem. Jen bych si přál, aby byla lepší než dosud.“

„Co tím myslíte?“ zeptal se Alan rychle.

Zdálo se, že si hostinský náhle vzpomněl, že když teď mluví se starým přítelem, mluví vlastně zároveň i s policejním úředníkem, a stal se náhle mlčenlivým.

„Říkají, že se upsal ďáblu. Nu, vždyť víte, jak lidé mluví – ale – no, něco na tom je. Johnny nebyl nikdy šťastným hochem – a v posledních dnech nedělá nic jiného, než že se mračí. Chudoba mu nepřipadá lehká, tomu hochovi.“

„Proč jsou ve ‚Dvoře‘, když je to s nimi tak zlé? To je přece jistě velmi nákladné místo k udržování. Divím se, že to Johnny Lenley neprodá.“

„Prodat?“ ušklíbl se hostinský. „Je to zadluženo do posledního lístku na větvích! Zůstávají tu, dokud ten londýnský advokát neuspořádá jejich majetek, a příští týden odejdou do Londýna – jak jsem slyšel.“

Ten londýnský advokát! Alan se zachvěl. To je jistě Moric Meister! A byl zvědavý na setkání s mužem, o němž kolovalo tolik podivných pověstí. O Morici Meisterovi si ve Scotland Yardu šeptali věci, které napsat by bylo nactiutrháním a vyslovit je by bylo pomluvou. Poukazovalo se na jeho jisté styky, které nebylo možné ospravedlnit ani u trestního obhájce, jehož zaměstnání jej přivádělo do styku s lidmi spodních vrstev.

„Rád bych, abyste mi zamluvil pokoj, pane Griggsi,“ řekl Alan. „Nosič mi nese zavazadlo z nádraží. Půjdu se teď podívat do ‚Dvora‘, neuvidím-li pana Johnnyho Lenleyho.“

Řekl Johnnyho, ale jeho srdce říkalo Mary. Mohl klamat svět, ale nemohl oklamat své vlastní srdce.

Jak tak kráčel širokou, dubovým stromořadím stíněnou cestou, všude se setkával se známkami zchudlosti. Tráva rostla na cestě kryté drobnými oblázky. Krásné tisové ploty tudorovské zahrady, před nimiž jako dítě stával v uctivé tísni, byly stříhány neodbornou rukou; trávník před domem byl neposekaný a rozervaný…

Když přišel na dohled ‚Dvora‘, při pohledu na všeobecnou zanedbanost mu kleslo srdce. Okna západního křídla byla zašlá špínou – ani zavřené okenice nemohly zastřít jejich stav. Dvě okna byla dokonce rozbitá.

Když se přiblížil k domu, vynořila se ze stinného podjezdu postava. Kráčela mu rychle vstříc, a když jej poznala, dala se do běhu.

„Oh, Alane!“

V příštím okamžiku držel její ruce ve svých a hleděl do její tváře. Neviděl ji celých dvanáct měsíců a teď na ni hleděl se zatajeným dechem. Její milá, sladká, bledá krása ho chopila za srdce. Znal dítě, miloučké dítě, ale teď hleděl do křišťálově jasného zraku zářícího ženství. Štíhlá, beztvárná postava, kterou znal, prodělala jakousi jemnou změnu a roztomilá tvář byla přetvořena do nové roztomilosti.

Měl pocit jakéhosi úleku – zaražení. Jako by samý okraj zoufalství na chvíli zastřel radost, která naplnila jeho srdce, když ji spatřil. Byla-li dříve mimo jeho dosah, pak se teď propast jakýmsi nepochopitelným způsobem rozšířila.

S klesajícím srdcem si uvědomil celou skutečnou propast mezi touto dcerou Lenleyů a inspektorem Wemburym.

„Alane – jaká to radost!“ Její smutné oči zářily úsměvem. „A jste plný novinek! Ubohý Alane! Četli jsme o tom v ranních novinách.“

Zasmál se jaksi lítostně.

„Nevěděl jsem, že je moje povýšení pro svět tak zajímavé,“ řekl.

„Ale povíte mi o tom všem!“ Přirozeně vsunula ruku pod jeho paži, jak to dělávala v dobách dětství, když byl zahradníkův syn jejím druhem při hře – plachý hoch, který pouštěl jejího draka a dělal jí házeče nebo chytače, když mávala kriketovou pálkou málem větší, než byla sama.

„Je toho málo k vypravování – kromě toho, že jsem byl povýšen, přestože je tam mnoho lepších mužů, takže nevím, má-li mě to těšit, nebo mrzet.“

Cítil se podivně neobratný a stísněný, když tak spolu kráčeli po trávníku. „Měl jsem trochu štěstí ve dvou či třech případech, které jsem projednával, ale nemůžu se zbavit pocitu, že jsem náčelníkovým oblíbencem a že za své povýšení děkuji jen tomuto důvodu a ničemu jinému.“

„Nesmysl!“ ušklíbla se tomu. „Určitě jste si povýšení zasloužil.“

Postřehla jeho pohled, který vrhl na dům, a její výraz se okamžitě změnil.

„Ubohý, starý Lenleyský dvůr,“ řekla tiše. „Slyšel jste o našich věcech, Alane? Odjíždíme příští týden.“ Povzdechla si. „Není nic platné na to myslet, nebo je…? Johnny najal byt v městě a Moric mi slíbil nějakou práci.“

Alan na ni upřel zrak.

„Práci?“ vydechl, „Nechcete snad říct, že jste kvůli živobytí nucena pracovat?“

Zasmála se tomu.

„Proč? Ovšemže, můj drahý – můj drahý Alane! Zasvěcuji se do tajů těsnopisu a psaní na stroji. Budu Moricovou sekretářkou.“

Meisterovou sekretářkou!

Tato slova mu zazněla povědomým zvukem. A pak si bleskem vzpomněl na jinou sekretářku, jejíž tělo bylo jednoho mlhavého jitra vytaženo z řeky, a přitom si také vzpomněl na zlověstná slova plukovníka Walforda.

„Jste nějaký zaražený, Alane. Copak se vám vyhlídka, že si vydělám na své živobytí, nelíbí?“ zeptala se a její rty sebou zaškubaly.

„Ne,“ odpověděl pomalu. Alan nedovedl zakrýt svůj odpor k tomuto plánu. „Přece muselo být aspoň něco zachráněno z celé té zkázy –“

„Nic. Vůbec nic. Mám velmi maličký důchod ze statku mé matky, a to mě uchrání od hladu. A Johnny je opravdu obratný hoch, Alane. Nedávno vydělal opravdovou spoustu peněz – je to divné, že? Člověk nikdy netušil, že by byl Johnny dobrým obchodníkem, a přece je. Za několik let si koupíme Lenleyský dvůr zase zpět.“

Statečná slova – ale Alana nemohla oklamat.

3. kapitola

Zahlédl její pohled přes rameno a obrátil se. Blížili se k nim dva muži.

Ačkoliv byl teplý jarní den a Královský soudní dvůr na míle daleko, měl pan Meister obvyklý oděv úspěšného advokáta. Šosatý kabát bezvadně přiléhal k jeho štíhlé postavě a černá vázanka s opálovou jehlicí byla dokonale upravena. Na hlavě mu seděl nejlesklejší hedvábný klobouk a ruce měl oblečeny do bezvadně žlutých rukavic. Bledý muž hubených lící a tmavých, klidných očí měl v chování i řeči cosi aristokratického. „Vypadá jako vévoda, mluví jako španělský don a myslí jako ďábel,“ znělo jedno z ne nejméně lichotivých rčení, která byla o Morici Meisterovi vyslovována.

Jeho druhem byl velký mladík, sotva dvacetiletý, jehož černé obočí se při pohledu na návštěvníka prudce svraštilo. Přicházel pomalu přes trávník s rukama v kapsách kalhot a s temnýma očima pozorujícíma Alana s nepřívětivým mračením.

„Haló!“ zabručel, a pak řekl ke svému průvodci: „Znáte Wemburyho, Morici? Neznáte – je seržantem nebo někým takovým u policie.“

Moric Meister se pomalu usmál.

„Divizní detektivní inspektor, myslím,“ řekl a podával mu svou dlouhou, úzkou ruku. „Slyšel jsem, že přijdete do mého sousedství – přidat novou hrůzu k životu mých nešťastných klientů.“

„Doufám, že se nám je podaří napravit,“ řekl Alan rozmarně. „Proto tu přece jsme.“

Johnny Lenley se na něho mračil. Neměl Alana nikdy rád – už ani jako chlapec ne – a teď se z nějakého důvodu jeho hněv rozpálil.

„Co vás přivádí do Lenley?“ zeptal se drsně. „Nevím o tom, že byste tu měl nějaké příbuzné.“

„Mám tu několik přátel,“ řekl Alan s klidnou pevností.

„Ovšemže má.“ Byla to Mary, kdo promluvil. „Přišel navštívit mě – jako jednoho z nich, že ano, Alane? Mrzí mě, že vás nemůžeme pozvat, abyste u nás zůstal bydlet – ale opravdu v domě nezbyl skoro žádný nábytek.“

Oči Johnnyho Lenleyho zlostně zamrkaly.

„Není třeba roztrubovat naši chudobu po celé říši, má drahá,“ řekl ostře. „Nemyslím si, že Wemburyho nějak zvlášť zajímá naše smůla, a pokud ano, pak je proklatě nestoudný.“

Uviděl uražený pohled ve tváři své sestry a jeho nerozumná rozmrzelost vůči návštěvníkovi se tím jen zvýšila. A byl to Moric Meister, kdo ještě přilil olej do vzbouřené vody.

„Nehody Lenleyského dvora jsou veřejným tajemstvím, můj milý Johnny,“ řekl přívětivě. „Nebuďte tak hloupě nedůtklivý. Já jsem velmi rád, že jsem měl příležitost setkat se s policejním úředníkem takové pověsti, jakou má inspektor Alan Wembury. Teď však shledáte svůj okrsek spíše trochu nudným místem, pane Wembury. Nemáme žádné takové vzrušení, jaké panovalo, když jsem se přistěhoval do Deptfordu z Lincoln´s Inn Fieldu.“ Alan přikývl.

„Myslíte, že teď nejste znepokojováni Maskou, že?“ řekl. Byla to dokonale nevinná poznámka a Alan nebyl připraven na změnu, kterou vyvolala v Meisterově tváři. Ten rychle zamrkal, jako by byl náhle oslněn prudkým světlem. Volná ústa se náhle stala tvrdou, přímou čarou. Nebyl-li v jeho nevyzpytatelných očích strach, pak se Alan Wembury náramně mýlil.

„Maska!“ Jeho hlas zněl chraptivě. „Starý příběh, co? Ubohý chuďas – je mrtvý.“

Řekl to skoro s překvapujícím důrazem. Alanovi se zdálo, že se tento muž snaží přesvědčit sám sebe, že tento pověstný zločinec vyšel z okruhu lidské působnosti.

„Mrtvý – utopil se v Austrálii,“ dodal Meister.

Děvče na něho s údivem pohlédlo.

„Kdo je to – ta Maska?“ zeptala se.

„Nikdo, koho byste musela znát,“ odpověděl skoro prudce a pak dodal s malým zasmáním: „Ale mluvíme jen o naší práci – a trestní spravedlnost je nejhorší druh odborného hovoru pro uši mladé dámy.“

„Chtěl bych – na mou duši – abyste změnili téma,“ bručel John Lenley mrzutě. A odvrátil se, když se Moric Meister zeptal:

„Jste teď ve westendském okrsku, že ano, Wembury? Co bylo vaším posledním případem? Nezdá se mi, že bych si vzpomínal, že bych v poslední době četl vaše jméno v novinách.“

Alan se trochu ušklíbl.

„Nerozhlašujeme své nezdary,“ odpověděl. „Mým posledním úkolem bylo pátrání po nějakých perlách ukradených v domě lady Darnleighové v Park Lane. Stalo se to v noci – v době její velké vyslanecké společnosti.“

Když mluvil, díval se na Mary. Její tvář byla magnetem, který vábil a poutal jeho zrak. Neviděl ruku Johnnyho Lenleyho, která se bezděky zdvihla k ústům, aby zarazila mimovolný výkřik, ani rychlý výstražný pohled, který Meister vrhl na mladého muže. Nastala krátká pomlčka.

„Lady Darnleighová?“ protáhl Meister. „Ó – ano! Zdá se mi, že si vzpomínám. Mimochodem – nebyl jste přítomen na tom plese, Johnny?“

Hleděl na svého druha a Johnny netrpělivě pohodil ramenem.

„Ovšem, byl jsem tam… Nevěděl jsem o krádeži – dozvěděl jsem se o tom až později… Copak musíte hovořit jen o zločinech, loupežích a vraždách?“ Obrátil se na podpatku a odcházel.

Mary za ním hleděla se smutkem v líci.

„Uvažuji, proč je Johnny v těchto dnech tak divný – nevíte o tom nic, Morici?“

Moric Meister zkoumal cigaretu, která hořela v jantarové špičce mezi jeho prsty. „Johnny je mladý, má drahá – a nesmíte zapomínat, že měl velmi těžké časy.“

„Já je měla také,“ řekla klidně. „Nemyslíte si snad, že pro mě nic neznamená, když opouštím Lenleyský dvůr?“ Hlas se jí na okamžik třásl, ale s rozhodností, kterou Alan dovedl stejně pochopit jako ocenit, se okamžitě opět usmála. „Stávám se hrozně patetickou. Nedám-li si velký pozor, rozpláču se na Alanově rameni. Pojďte, Alane, podíváme se, co zbylo z růžového sadu – možná, že až ho uvidíte v jeho nynějším stavu, budeme plakat společně.“

4. kapitola

Johnny Lenley za nimi hleděl, dokud mu nezmizeli z dohledu. Jeho tvář byla bledá hněvem a jeho rty sebou škubaly.

„Co sem přivedlo to prase?“ zeptal se.

Moric Meister, který šel za ním přes trávník, na něho podivně pohlédl.

„Můj drahý Johnny, jste velmi mladý a velmi hrubý. Máte výchovu šlechtice, a přece se chováte jako sedlák.“

Johnny se k němu zuřivě obrátil.

„Co chcete, abych udělal? Abych mu srdečně potřásl rukou a vyslovil mu své hrozné potěšení, že navštívil Lenleyský dvůr? Ten chlap vstal z žumpy – jeho otec byl naším zahradníkem –“

Moric Meister ho přerušil s úsměškem zlomyslné jízlivosti:

„Jakým jste snobem, Johnny…! Nezáleželo by na tom snobství,“ pokračoval vážnějším tónem, „kdybyste se naučil skrývat své city.“

„Říkám, co si myslím,“ řekl Johnny krátce.

„To dělá i pes, když mu šlápnete na ocas,“ odpověděl Moric. „Vy blázne!“ zavrčel náhle s nečekanou zlomyslností. „Vy nepříčetný blázne! Při zmínce o darnleighských perlách byste se málem prozradil! Uvědomil jste si, s kým mluvíte? Kdo vás při tom pravděpodobně pozoroval? Nejbystřejší detektiv z C. I. D.! Člověk, který chytil Herseye – pověsil Gosteina – rozbil Flachovu bandu!“

„Ničeho si nevšiml,“ odpověděl druhý umíněně. A pak, aby hovor obrátil ke svému prospěchu, změnil téma: „Dostal jste dnes ráno dopis. Bylo v něm něco o perlách? Jsou prodané?“

Zlost vymizela z advokátových očí. Byl opět naplněn svou obvyklou přívětivostí.

„Představujete si, můj drahý hochu, že je možné prodat perly za patnáct tisíc liber během týdne? Jak si představujete celý ten obchod – že je mám dát do výkladní skříně u Christie?“

Rty Johnnyho Lenleye se stáhly. Na okamžik mlčel. Když opět promluvil, ztratil jeho hlas něco ze své hádavé ostrosti.

„Bylo to divné, že byl Wembury při té věci – zdá se, že se vzdali naděje. Ovšem stará lady Darnleighová nemá žádné podezření –“

„Nebuďte si tím příliš jistý,“ varoval ho Meister. „Každý host v Park Lane z té noci je podezřelý. A vy víc než kdokoliv jiný, protože každý ví, že jste na mizině. A co víc, jeden z lokajů vás viděl jít vzhůru po hlavních schodech, zrovna než jste odešel.“

„Řekl jsem mu, že jsem si šel pro svůj kabát,“ bránil se Johnny Lenley a v jeho líci se objevil zmatený výraz. „Proč jste se před Wemburym zmiňoval, že jsem tam byl?“

Moric se zasmál.

„Protože to ví. Díval jsem se na něho, když jste mluvil. V jeho očích se přece objevil aspoň nejslabší záblesk, který mi to řekl. Nu, uklidním trochu vaši duši. Osoba, která je právě teď v největším podezření, je její nešťastný komorník. Nemyslete si, že už ta věc zhasla – to ne! Ať je to jakkoli, policie je teď příliš na nohou, abychom mohli pomýšlet na prodání perel, a musíme počkat na vhodnou příležitost, až budou moct být dopraveny do Antverp.“

Odhodil nedopalek tenké cigarety a vzal z kapsy u vesty malou zlatou schránku na cigarety, s nekonečnou péčí si vyhledal novou cigaretu a zapálil ji. Johnny ho pozoroval se závistí.

„Vy jste chladný ďábel. Uvědomujete si, že kdyby vyšla pravda o těch perlách najevo, znamenalo by to pro vás nucenou práci, Morici?“

Moric poslal do vzduchu kroužek dýmu.

„Určitě si uvědomuji, že by to znamenalo nucenou práci pro vás, můj milý příteli. Představuji si, že by bylo trochu obtížné usvědčit mě. Pokud jste se ráčil pro svou zábavu stát loupežným rytířem – nebo to byl Padujský hrabě? – zapomněl jsem na toho historického předchůdce – a pouštíte se do těchto Rafflesovských dobrodružství, je to jen váš vlastní pohřeb. Protože jsem znal vašeho otce a vás jsem znal od dětství, přejímám trochu rizika. Snad se mi trochu líbí dobrodružnost té věci –“

„Žvásty!“ řekl Johnny Lenley hrubě. „Byl jste darebou od té doby, co umíte chodit. Znáte všechny zloděje v Londýně a dělal jste přechovávače –“

„Nepoužívejte to slovo!“

Meisterův hluboký hlas náhle zostřel.

„Jak jsem vám právě řekl, jste hrubec. Copak jsem vás k té loupeži perel lady Darnleighové nutil já? Nasadil jsem vám já do hlavy, že je zlodějství výnosnější než práce a že při vašem vychování a přístupu do nejlepších domů máte příležitosti, které se nedostávají – sprostšímu zloději?“

Toto slovo dráždilo Johnnyho Lenleyho právě tak jako advokáta „přechovávačství“.

„Ať je to, jak chce, jsme ve stejné kádi,“ řekl. „Nemůžete mě zradit, aniž byste se sám zničil. Neříkám, že jste mě k něčemu navedl, ale pomáhal jste s náramnou radostí, Morici. Jednoho dne z vás udělám boháče.“

Tmavé, trnkové oko se k němu pomalu obrátilo. V každé jiné chvíli by toto ochranitelské tváření mladšího muže přivedlo Morice k zuřivosti. Teď byl jen podpíchnut.

„Můj mladý příteli,“ řekl, „máte příliš mnoho sebedůvěry. Lupičství s násilím nebo bez násilí není tak prostou věcí, jak si představujete. Myslíte si, že jste obratný –“

„Jsem trochu chytřejší než Wembury,“ přerušil ho Johnny spokojeně.

Moric Meister ukryl úsměv.

Mary nevedla svého hosta do růžového sadu, ale do uvadající zahrady, kde bylo rozbité dláždění a rozbité sochy. Byla tam prasklá mramorová lavice nad tichým rybníčkem, kde rostly vodní lilie, a dovolila mu, aby pro ni oprášil místo, než usedla.

„Alane, něco vám povím. Mluvím s Alanem Wemburym a ne s inspektorem Wemburym,“ varovala ho a Alan projevil své podivení.

„Cože…? Ovšem –“ zarazil se. Málem by ji oslovil pouhým jménem. „Neměl jsem nikdy odvahu oslovit vás prostě ‚Mary‘, ale – cítím se k tomu dost starý,“ řekl.

Toto skrývání za věk bylo zbabělou výmluvou, pomyslel si, ale aspoň to mělo úspěch. V jejím hlase zněla skutečná radost, když odpověděla: „Jsem tomu opravdu ráda. ‚Slečno Mary‘ by znělo hrozně neopravdově. U vás by to opravdu znělo málo přátelsky.“

„Co vás tedy trápí?“ zeptal se, když se posadil vedle ní.

Váhala jen vteřinu.

„Johnny,“ odpověděla. „O všem mluví tak podivně. Je to hrozné, že to musím říct, Alane, ale skoro se zdá, jako by zapomněl na rozdíl mezi správným a špatným, Někdy si myslím, že ty věci říká jen v duchu odporování a zvrácenosti. Jindy zase cítím, že to tak opravdu myslí. Mluví drsně o ubohém zemřelém otci – opravdu. Je pro mě obtížné odpouštět mu to. Ubohý tatínek byl velmi bezstarostný a výstřední, ale Johnnymu byl dobrým otcem – a mně také,“ řekla a hlas se jí zlomil.

„Co tím míníte, že Johnny mluví divně?“

Potřásla hlavou.

„Není to jenom to. Má mnoho podivných přátel. Měli jsme tu poslední týden člověka – jenom jsem ho viděla, nemluvila jsem s ním – jmenoval se Hackitt… Znáte ho?“

„Hackitt? Sam Hackitt?“ zvolal Wembury překvapeně. „Můj Bože, ano! Sam a já jsme staří známí.“

„Čím je?“ zeptala se.

„Je to lupič,“ zněla klidná odpověď. „Snad se o něho Johnny zajímal a snažil se –“

Opět potřásla hlavou.

„Ne, nebylo to proto.“ Hryzla si ret. „Johnny mi lhal. Řekl mi, že je to řemeslník, který odchází do Austrálie… Jste si jistý, že to byl váš Sam Hackitt?“

Alan podal velmi živý, i když stručný popis malého zloděje.

„To je on,“ přikývla. „Určitě. A ovšem – já vím sama, že to byl – nepříjemný druh člověka. Alane, myslíte, že je Johnny zkažený? Myslíte si to?“

Nikdy nepomyslel na Johnnyho jako na možný předmět policejní pozornosti.

„Ovšemže ne.“

„Ale tihle jeho podivní přátelé…?“

Byla to příležitost, kterou nemohl pominout.

„Bojím se, Mary, že se setkáte s množstvím lidí podobných Hackittovi – a horších, než je Hackitt, který není zlou duší, může-li udržet své prsty v klidu.“

„Proč?“ zeptala se udiveně.

„Chcete se stát Meisterovou sekretářkou… Mary, chtěl bych, abyste se jí nestala.“

Odsedla si o kousek, aby na něho lépe viděla.

„Proč, u všech všudy – Alane…? Ovšem, rozumím, co tím myslíte. Moric má velký počet klientů a já je jistě budu vídat – ale ti nepokazí moji mladou mysl.“

„Nebojím se jeho klientů,“ řekl Alan pokojně. „Ale bojím se – Morice Meistera.“

Zahleděla se na něho, jako by se náhle zbláznil.

„Bojíte se Morice?“ Mohla sotva věřit svým uším. „Proč? Moric je nejlepší člověk. Byl vtělenou vlídností k Johnnymu a ke mně – a my ho známe po celý náš život.“

„Já vás také znal po celý váš život, Mary,“ řekl Alan jemně, ale přerušila ho.

„Ale – řekněte mi proč?“ trvala na svém. „Co víte špatného o Moricovi?“

Když byl nyní postaven proti přímé otázce, ztratil pevnou půdu pod nohama.

„Nevím nic proti němu,“ připustil otevřeně. „Vím jen, že ho Scotland Yard nemá rád.“

Zasmála se hlubokým, pobaveným smíchem.

„Protože se mu daří vytáhnout ty ubohé zločince z vězení? To je odborná žárlivost. Oh, Alane!“ škádlila ho. „To bych do vás neřekla.“

Nemohlo posloužit k ničemu dobrému, aby opakoval svoji výstrahu. V celé situaci byl záblesk útěchy. Měla-li pracovat pro Meistera, bude žít v jeho okrsku. Řekl jí to.

„Bude to trochu hrozné po Lenleyově dvoru, že?“ Při této myšlence trochu protáhla tvář. „Znamená to, že rok či dva nebudu mít ani hosty, ani tance – Alane, umřu jako stará panna!“

„O tom pochybuji,“ usmál se. „Ale příležitost k setkání s vhodnými mladými muži je v Deptfordu opravdu trochu vzdálená,“ řekl a oba se tomu zasmáli.

5. kapitola

Moric Meister stál u střapatého konce tisového plotu a pozoroval je. Podivné, pomyslel si, že si dosud nikdy nevšiml krásy Mary Lenleyové. Přiznával si, že byl potřebný patrný obdiv tohoto policisty, aby byl vzbuzen jeho zájem pro toto děvče, které v okamžitém pohnutí, jehož později litoval, slíbil zaměstnat. Poupě rozvíjející se v nádhernou květinu. Nepozorován na ni hleděl. Obrys její líce, držení její hlavy, štíhlá linie její postavy, když se obrátila, aby se přidružila k Alanu Wemburymu – pan Meister bezděky navlhčil vyschlé rty. Podivné, že dosud nikdy nepomyslel na Mary Lenleyovou v tomto smyslu. A přece…

Měl rád plavovlasé ženy. Gwenda Miltonová byla blondýnka s krátce ostříhanou, zlatou hlavou. Hloupé děvče, které se nakonec stalo opravdu nudným. A z otravné nudnosti se vyvinula v chmurnou tragédii. Moric se zachvěl, když si vzpomněl na ten šedý den v koronerově úřadu, kde byl jako svědek – a lhal, lhal, lhal.

Mary obrátila hlavu, zahlédla ho a pokynula mu. Moric šel pomalu k nim.

„Kde je Johnny?“ zeptala se.

„Johnny se právě teď hněvá. Neptejte se mě proč, protože to nevím.“

Jak divuplnou pleť měla! Bez poskvrny, bez nejmenší vady. A její tmavě šedé oči – s těmi dlouhými řasami – jak obdivuhodné! A on ji znal po celý její život a žil s ní celý týden pod jednou střechou, a nevšiml si těchto předností!

„Vyrušuji z důvěrného hovoru?“ zeptal se.

Potřásla hlavou, ale nepřesvědčila ho docela. Divil se, o čem ti dva asi hovořili. Řekla Alanu Wemburymu, že půjde do Deptfordu? Jistě mu to dříve či později řekne. A mohlo být výhodnější, bude-li ho informovat jako první.

„Víte, že mi slečna Lenleyová prokáže čest a stane se mojí sekretářkou?“

„Slyšel jsem o tom,“ odpověděl Alan a pohlédl advokátovi do očí. „Řekl jsem slečně Lenleyové –“ mluvil s rozvahou, každé slovo dostalo svou plnou váhu, „že bude žít v mém okrsku – a jakoby pod mým otcovským dohledem.“

Byla v tom výstraha i hrozba. Meister byl příliš chytrý, než aby přehlédl jedno nebo druhé. Alan Wembury se učinil dívčiným ochráncem. To bylo za jiných okolností spíše zábavné. Ještě před hodinou by pohlížel na Wemburyovo ochranitelství jako na podařený žert. Ale teď…

Hleděl na Mary a jeho tepna se rozbušila.

„Jak zajímavé!“ Jeho hlas trochu chraptěl a odkašlal si. „Jak hrozně zajímavé! A je tato povinnost částí policejního zákona?“

V jeho hlase zněl slabounký náznak pošklebku, který Alanovi neušel.

„Povinnosti policisty,“ odpověděl klidně, „jsou velmi dobře vyjádřeny nápisem nad soudní budovou.“

„A jak zní ten nápis?“ zeptal se Meister. „Nevšímal jsem si ho.“

„Chraň děti chudých a trestej ty, kdož činí křivdu,“ citoval Alan.

„Ušlechtilé heslo,“ řekl Moric. „Myslím, že to je pro mě.“

Šel rychle naproti telegrafnímu poslíčkovi, který se objevil na konci zahrady.

„Je na vás Moric mrzutý?“ zeptala se Mary.

Alan se zasmál.

„Každý se na mě dříve či později rozmrzí. Bojím se, že jsou moje společenské způsoby velmi žalostné.“

Pohladila ruku, která spočívala vedle její ruky na kamenné lavici.

„Alane,“ řekla napůl rozmarně, napůl vážně, „myslím, že se na vás nebudu nikdy zlobit. Jste nejroztomilejší muž, kterého znám.“

Na okamžik se jejich ruce setkaly v dlouhém, vřelém stisku – a pak viděli Morice, který se vracel s neotevřeným telegramem v ruce.

„Pro vás,“ řekl vesele. „To je báječné, být tak důležitou osobou, že nemůžete opustit úřad ani na pět minut, aby pro vás netelegrafovali. Jaký hrůzný čin byl spáchán v Londýně za vaší nepřítomnosti?“

Alan vzal telegram se zachvěním.

„Pro mě?“

Neočekával žádné zprávy. Měl velmi málo osobních přátel a bylo velmi nepravděpodobné, že by chtěl hlavní stan zkrátit jeho dovolenou.

Roztrhl obálku a vyňal telegram. Četl:

Velmi naléhavé. Vraťte se ihned a hlaste se u Scotland Yardu. Buďte připraven převzít svůj okrsek zítra ráno. Australská policie hlásí: Maska opustil Sydney před čtyřmi měsíci a má se za to, že je v tuto chvíli v Londýně.

Walford

Alan vzhlédl od telegramu k příjemné staré zahradě a od zahrady k dívce, která k němu obrátila úzkostnou tvář.

„Něco není v pořádku?“ zeptala se.

Zavrtěl zvolna hlavou.

Maska byl v Anglii!

Jeho nervy se při této myšlence napjaly. Henry Arthur Milton, nelítostný zabíječ svých nepřátel – obratný, odhodlaný, bez bázně…

Mysl Alana Wemburyho se vrátila do Scotland Yardu a do náčelníkovy kanceláře. Gwenda Miltonová – mrtvá – utopená – sebevražda…

Hrál Moric Meister úlohu při vytvoření onoho zoufalství, které poslalo její mladou duši bez výzvy k božímu soudu? Běda Morici Meisterovi, je-li tomu tak!

6. kapitola

Maska byl v Londýně!

Alan Wembury pocítil záchvěv pokaždé, když se mu tato myšlenka vrátila v době zpáteční cesty do Londýna.

Byl to záchvěv, který se dostavuje lovci při prvním štěknutí psa, ve chvíli, když zahlédne první pohyb lidožravého tygra.

Dobře pojmenovali Masku, který se převlékal tak často, že policejní hlavní stan nebyl nikdy schopen podat svým podřízeným jeho popis. Mistr převleku, nelítostný nepřítel, který bez milosti zabil lidi, kteří si zasloužili jeho nenávist.

Sám Wembury nepociťoval ani strach, ani nenávist k člověku, kterého měl uštvat. Cítil jenom chladné, nevzrušené, oceňující pochopení pro nebezpečí této úlohy. Jedna věc byla jistá: Maska půjde do místa, kde čekalo sto závor a skrýší, aby ho přijaly.

Do Deptfordu?

Alan Wembury vyrazil malý vzdech rozmrzení. Mary Lenleyová přijde také do Deptfordu – do Meisterova domu – a Maska se mohl vrátit do Anglie s jediným cílem: aby zničil Morice Meistera. Nebezpečí pro Meistera nevyhnutelně znamenalo i nebezpečí pro Mary Lenleyovou. Toto vědomí ubíralo trochu sluneční záře jarnímu nebi a činilo chmurné průčelí Scotland Yardu o něco ponuřejší.

I kdyby byli všichni vrahové světa na svobodě, Scotland Yard zachovával svůj klid.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Maska.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.