Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Kristen Callihan: Idol

Vydání první

Copyright © 2016 by Kristen Callihan

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2421. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Idol vydaného v roce 2016

Český překlad © 2021 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover design by Sarah Hansen, Okay Creations LLC

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1551-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1552-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Kristen Callihan

IDOL

VIP (1)

Poznámka autorky

Abyste viděli, kam míříte, musíte se občas podívat, odkud pocházíte. Killian a jeho kapela mají vlastní idoly, kteří pomáhali utvářet jejich muziku. Proto pochází většina písní, jež jsou v této knize zmíněné, ne z uplynulé dekády, ale z těch předchozích. Někteří z vás možná objeví nové skladby a jiní – jako já – si při nich třeba zavzpomínají.

A ještě jedna věc. Ostrov Collar, na němž Libby žije, je zcela smyšlený. Díky tomu jsem si mohla to místo a jeho obyvatele utvořit k obrazu svému. Pokud jste však zvědaví, jak by to tam mohlo vypadat, nejvíc se mu podobá Bald Head Island v Severní Karolíně.

Děkuju a ať se vám příběh líbí!

S láskou

Kristen

Věnováno Cobainovi, Bowiemu a Princovi – rockovým idolům, kteří pomáhali tvořit soundtrack mého života. Odešli příliš brzy.

Prolog

Hudba se může stát vaším přítelem, když zrovna žádného nemáte, vaší milenkou, když toužíte po pohlazení. Vaším vztekem, zármutkem, radostí i bolestí. Vaším hlasem, když jste svůj ztratili. A stát se právě tímhle, stát se soundtrackem života jiného člověka, je něco nádherného.

Killian James, frontman a kytarista kapely Kill John

Minulost

Killian

Zvíře je temperamentní bestie. V jednu chvíli vás miluje, v další nenávidí a vy nikdy nevíte, kterou tvář vám ukáže, dokud není až u vás. Pokud vás nenávidí, nedá se s tím nic dělat, jen to přetrpět a doufat, že přežijete, aniž by vás roztrhalo na kusy, a dostanete se do bezpečí. Když vás však miluje?

Zatraceně, to je ten nejkrásnější pocit na světě. Po takových okamžicích se Zvířetem bažíte. Žijete jen pro každé takové setkání. Stane se z toho váš způsob života. Váš životní cíl. Celý váš svět. A protože jste na něm závislí, možná ho začnete zároveň i maličko nenávidět.

Láska. Nenávist. Nic mezi tím. Žádná zlatá střední cesta. Jen výšiny a pády.

Je tam venku, čeká na mě. Tiše vrčí. Cítím to v kostech, ten mírný náboj, který jiskří ve vzduchu a roztřese zem pod mýma nohama.

Rozbuší se mi srdce. V žilách mi bouří adrenalin.

„Připravený na tanec s ďáblem?“ zeptá se Whip všech. Hltá láhev vody a volnou rukou si zuřivě bubnuje do kolene.

Ďábel, Zvíře, Milenka – všichni tomu říkáme jinak. Na názvu nezáleží. Patříme tomu a na krátký čas to patří nám.

Řev zesílí, doprovázený duněním. Buch, buch, buch. Moje jméno. Volají mě.

Killian. Killian.

Zhluboka se nadechnu a vstanu. Zamrazí mě po kůži a koule se mi stáhnou.

Odpovím na jeho volání. Vstoupím do světel a okamžitě do mě udeří vlna vzduchu a čiré energie.

Spalující, oslepující.

Zvíře křičí. Řve moje jméno.

Jsem jediný, kdo ho dokáže ovládnout. Zvednu ruce a dojdu k mikrofonu.

„Ahoj, New Yorku!“

Odpovědí je mi tak hlasitý jásot, až se zhoupnu na patách.

Uchopím kytaru do ruky. Její hladký krk mi přináší jak útěchu, tak příval adrenalinu. Přehodím si popruh přes hlavu. Whip začne bubnovat v rychlém rytmu a moje tělo se začne samo pohybovat. Jax a Rye se k nám přidají a svými tóny tvoří složitý vzor. Harmonii. Poezii zvuku. Řev vzdoru.

Začnu drnkat na struny a zvýším hlas. Mými žilami proudí hudba. Vytéká ze mě jako láva, rozpaluje vzduch a podněcuje bouři natěšených výkřiků.

Moc. Dává mi to takovou moc. Zvíře na to odpoví. Jeho láska je tak mocná, až se mi pták postaví a chloupky na zátylku naježí. Všechno, co představuju, vložím do svého hlasu, do svojí muziky.

Na krátký okamžik je ze mě bůh. Všemocný. Nekonečný.

Nic – absolutně nic – na celém světě nedokáže člověka takhle nabít. Nic podobného neexistuje. Tomuhle já říkám život.

Život má ovšem jednu ošemetnou vlastnost – dokáže se v jediném okamžiku změnit.

Stačí jediný krátký okamžik.

Aby…

to všechno…

skončilo.

Budoucnost

Libby

„O vašem vztahu s Killianem Jamesem bylo napsáno už mnoho, vy ani pan James o něm ovšem moc nemluvíte.“ Novinářka se na mě krátce, povzbudivě usměje a modré vlasy jí spadnou do očí. „Chtěla byste se k tomu vzhledem k vašemu včerejšímu vystoupení nějak vyjádřit?“

Usazená v chromovaném křesle potaženém kůží, v hotelovém pokoji zády k panoramatu New Yorku se při té otázce, kterou jsem slyšela už snad tisíckrát, skoro pousměju.

Pečlivá příprava mi to však nedovolí. Úsměv by naznačil buď souhlas, nebo že jsem se rozhodla povýšeně mlčet. Nechci jim prozradit ani jedinou maličkost a navzdory tomu, co si myslí naši kritici, jsme se s Killianem nikdy nerozhodli, že o svém vztahu budeme mlčet. Jen jsme do svého vztahu jednoduše nepustili veřejnost. Killian, kterého znám já, patří jen mně, ne jim.

„Svět už vše ví, nemám co dodat.“ To není tak docela pravda, ale aspoň částečně je.

Novinářka se usměje o něco dravěji – jako barakuda, která ve vodě vycítila krev. „Ale no tak, tím si nejsem tak docela jistá. Koneckonců vaši stranu příběhu neznáme.“

Nejradši bych se zatahala za manžetu bílé kašmírové tuniky. Bože, ten svetr – nebo i to moje zatracené spodní prádlo – stálo víc, než co jsem dokázala vydělat za rok, než mi vstoupil do života on.

Otočím hlavu a pohlédnu na láhve vody uložené ve stříbrném kyblíku s ledem – jedna tmavě zelená, jedna zlatá a další zdobená kamínky. Jeden z asistentů mi předtím hrdě prozradil, že ta zelená, prý dovezená z Japonska, stála víc než čtyři sta dolarů.

Nejradši bych se rozesmála. Můj život nabral pěkně bláznivé obrátky. Předtím jsem pila vodu z kohoutku, teď drahou značkovou. Mým novým domovem je tohle luxusní střešní apartmá.

A potom bych se nejradši rozplakala. Protože bez něj bych nic z toho neměla. A ani ta sebemenší drobnost z toho všeho neznamená nic, když ji s ním nemůžu sdílet.

Přikrade se prázdnota. Hrozí, že mě celou pohltí. Připadám si tak osamělá, že mě jedna moje část ponouká, abych chytila tuhle ženu za ruku, jenom abych ucítila dotek jiné lidské bytosti.

Potřebuju promluvit. Potřebuju, aby mě lidé slyšeli. Aspoň jedinkrát. A možná, jen možná, potom nebudu mít pocit, že se každou chvíli rozpadnu na kusy.

Znovu se nadechnu a stočím pohled k novinářce. „Co byste chtěla vědět?“

1. kapitola

Přítomnost

Liberty

Na mém trávníku leží vandrák. Možná bych tedy mohla použít lepší, politicky korektnější výraz. Osoba bez domova? Tulák? Ne, je to vandrák. Pochybuju, že je opravdu bez domova nebo bez peněz. Do svého současného stavu se určitě dostal spíš vlastním rozhodnutím než vlivem okolností.

Důkazem jeho finanční situace je obrovský černý chromovaný harley, který to napálil přímo do mého chudáka plotu a cestou s sebou serval i kus trávníku. Za to ovšem motorka nemůže.

Zpražím vandráka pohledem. Ne že by si toho všiml.

Leží rozvalený na zádech, paže rozhozené a očividně je úplně mimo. Asi bych si dělala starosti, jestli je mrtvý, nebýt toho, že se mu hruď pravidelně zvedá a klesá v hlubokém spánku. A asi bych se měla bát o jeho zdraví, podobný výjev jsem však už viděla. Víckrát, než bych chtěla.

Bože, ten smrdí. Důvod zápachu je zřejmý. Je celý zpocený. Černé triko má od zvratků.

Znechuceně zkřivím ret a rychle polykám, abych nezačala dávit. Obličej mu zakrývají prameny dlouhých hnědých vlasů, hádám ale, že ten chlápek bude mladý. Je velký, ovšem štíhlý a pokožku na pažích má napnutou. I kvůli tomu je na něj ještě depresivnější pohled. Je v nejlepším věku, ve skvělé formě, a přesto se zlil pod obraz. Nádhera.

Obejdu ho a mumlám si přitom něco o kreténských opilých řidičích. Za chvíli se vrátím s hadicí v ruce a pečlivě namířím. Z hadice vysokou rychlostí vytryskne proud vody a s uspokojivým zasyčením zasáhne svůj cíl.

Vandrák sebou škubne, vyletí do sedu, prská a máchá rukama kolem sebe, hledá zdroj svého utrpení. Nenechám toho. Chci ten smrad smýt.

„Padej z mého trávníku.“ Protože je špinavý úplně celý, namířím níž a zliju mu kalhoty i rozkrok.

„Do prdele!“ Hlas má hluboký, syrový. „Nech toho!“

„Jo… Ani nápad. Smrdíš jak žumpa. Fakt doufám, že ses nepodělal, protože tomu já říkám dno.“

Zvednu trysku hadice a namířím proud vody na jeho hlavu. Dlouhé tmavé vlasy se rozskočí do všech směrů a chlap začne prskat.

Potom zařve. Ten zvuk se mi odrazí v uších a zatraceně mě vyděsí. Muž je však příliš zesláblý na to, aby se udržel ve vzpřímené poloze. Přesto vymrští jednu svalnatou paži a odhrne si mokré prameny z obličeje.

Zahlédnu tmavé oči, jež se mu lesknou zmateným vztekem. Čas to tu zabalit. Zastavím vodu a skloním svoji zbraň. „Řekla jsem, ať padáš z mého trávníku.“

Zatne zuby. „Seš kurva magor?“

„Z nás dvou to nejsem já, kdo se tu celý pozvracený válí na cizím pozemku.“

Vandrák z mého trávníku se rozhlédne, jako by si až teď uvědomil, že je na zemi. Svého oblečení si nevšímá. Vzhledem k tomu, že se mu lepí ke kůži, si je nejspíš i bez pohledu na sebe vědom toho, v jakém je stavu.

„Dám ti tip,“ prohodím a položím hadici na zem. „Nedělej ze sebe takové klišé.“

To ho zarazí a vzhlédne ke mně. Po tvářích mu do hustých vousů stékají pramínky vody. „Neznáš mě dost na to, abys mě mohla strčit do škatulky.“

Odfrknu si. „To myslíš vážně? Zlitej jak prase, rozmlátil jsi motorku – mimochodem pochybuju, že na ní jezdíš jindy než o víkendech. Přerostlé vlasy, obličej, který celé týdny neviděl ostrý konec žiletky. Možná si ale myslíš, že jsi kdovíjakej drsňák.“ Pohlédnu na jeho paže. Silné, zvlněné pevnými svaly. „Tetování na tobě sice takhle nevidím, ale možná máš na zadku barevně vyvedené slovo ‚máma‘.“

Vydá neurčitý zvuk. Připomíná smích, avšak příliš plný vzteku na to, aby to znělo pobaveně.

„Kdo seš?“

Je působivé, jak silné opovržení je schopný do té krátké otázky vložit. Zvlášť vzhledem ke stavu, v jakém jsem ho našla. Pokora tomuhle chlapovi očividně dala sbohem a šáteček. Bohužel na rozdíl od puchu.

„Člověk, kterému jsi zničil pozemek. Nejradši bych ti jednu natáhla, ale nechci se přibližovat k tomu smradu.“ Otřu si mokré ruce o džíny a naposledy ho zpražím pohledem. „A teď padej, než zavolám policii.“

Už jsem namíchnutá. Po dlouhé příjezdové cestě odpochoduju k domu, místo abych odkráčela důstojně, jak jsem to měla v plánu. Je to ale příjemné, ten můj dupot mi připadá osvobozující. Posledních několik měsíců jsem se uzavřela do sebe. Ovládala jsem se.

Možná bych měla panu Arogantnímu opilci poděkovat.

Můj vděk se však nevztahuje na to, že se za mnou vydá. Což udělá. Koutkem oka si všimnu, že vstává. Zakymácí se, podaří se mu však udržet rovnováhu, strhne ze sebe triko a pleskne s ním o zem.

Striptýz. Bezva.

Přidám do kroku a nadávám si, že je ta cesta tak dlouhá – od chodníku je to k rohožce přede dveřmi dobrých šedesát metrů.

Spatřím další pohyb a přiletí ke mně jeho bota. Ohlédnu se. Vylekal mě. Jeho kalhoty zmizely. Míří ke mně něco přes metr osmdesát vysoký, šlachovitý, naštvaný nahatý muž. A vida, tak přece jenom má tetování, přesně jak jsem hádala. Nebo spíš má jedno obrovské tetování z propletených linií, které se mu táhnou po levém nadloktí a trupu.

Snažím se soustředit na tohle, a ne na jeho těžký dlouhý penis, který se mu při každém kroku kývá ze strany na stranu jak kyvadlo.

Ohlédnu se přes rameno. „Ještě krok a zastřelím tě.“

„Že ty máš brokovnici, co, slečno Elly May?“ odsekne. „A pak kdo je tu chodící klišé. Už ti zbývá jenom navlíknout lacláče a žvýkat stéblo slámy.“

Nemůžu si pomoct a otočím se. „Podle tebe jsem nějaký vesnický balík?“

I on se zastaví. Ten vandrák z mého trávníku tu postává s rukama v bok, aniž by se jakkoli styděl za svoji nahotu, a hledí na mě, jako by mu patřil celý svět. „Chceš mi tvrdit, že nic takovýho nejsi, koláčku?“

Přes kůži mi přejede žár. Dojdu přímo k němu – teda ne zas tak blízko, protože pořád nechci cítit ten smrad. Takhle zblízka můžu přiznat, že nevypadá zas tak špatně. Když pominu vousy, krví podlité onyxové oči a pokožku pomačkanou kocovinou, má výrazné, ale pravidelné rysy a řasy tak dlouhé, že by mu nejedna holka záviděla. To mě naštve ještě víc.

„Podívej, kamaráde, stalkovat nahatý jakoukoli ženu může být považováno za akt sexuálního zastrašování.“

Odfrkne si. „To dost vypovídá o tvém sexuálním životě, Elly May. Ale neboj. I kdybych o tebe měl byť jen sebemenší zájem, stejně se mi ze všeho toho chlastu nepostaví, tak se nemusíš bát.“

„Stává se ti to často, že jo?“ Nakrčím nos. Nehodlám se odvrátit. „A to mluvíš o mých postelových deficitech.“

Zalesknou se mu oči. Přísahala bych, že se snaží nerozesmát. Místo toho se ušklíbne a podrážděně povytáhne ret. „Dej mi hoďku a kafe a pak to můžeme probrat, jestli máš zájem.“

„Za chvíli po mně snad budeš chtít i snídani.“

Obličej se mu rozzáří přidrzlým úsměvem. „No, když už o tom mluvíš…“

„Víš, co mě štve ze všeho nejvíc?“ vyštěknu.

Svraští obočí, jako by ho můj výbuch zmátl. „Co?“

Vysloví to, jako by mě dobře neslyšel, ne jako odpověď na moji otázku. Stejně mu však odpovím.

„Mohl jsi někomu ublížit. Mohl jsi ublížit mně, nebo jsi mohl v opilosti smést po cestě nějakého nevinného člověka.“ V srdci se mi usadí zármutek. „Mohl jsi někoho připravit o život a další zničit. Nechal bys tu lidi, kteří by se museli s následky tvých činů poprat.“

Zbledne a rychle mrká očima s těmi absurdně dlouhými řasami.

„Chceš se zabít?“ vyštěknu. „Tak to udělej jinak –“

Hlas mi odumře, když zavrčí a doslova na mě vycení zuby. Udělá krok mým směrem, jako by se na mě chtěl vyřítit, místo toho se však zastaví. „Neopovažuj se… Nemáš kurva ani ponětí, co jsem…“ Celý popelavý na mě hledí ze své majestátní výšky.

Zíráme na sebe, zatímco se přede mnou kolébá, bledý a roztřesený, vztek v něm bublá, až se mu lesknou oči.

Právě tahle bolestí poháněná zuřivost mě zarazí natolik, že si ostatních varovných znamení vůbec nevšimnu.

„Nic nevíš…“ Ztěžka polkne.

Až v tu chvíli mě napadne, že mám problém. O krok couvnu, je však příliš pozdě. Trávníkový vandrák se předkloní a vyzvrací. Přímo na mě.

Šok mě na krátký mučivý okamžik přimrazí na místě. Do nosu mě udeří nová vlna smradu. Přinutím se vzhlédnout a podívat se na toho člověka, který mě už tak dost potrápil. Hlavou se mi honí tisíc všemožných nadávek, skrz zaťaté zuby však ucedím jen jedinou větu.

„Nenávidím tě.“

Killian

Když vám žena obvykle s mrazivým pohledem v očích oznámí, že vás nenávidí, dává si potom pozor, abyste se k ní už nikdy nepřiblížil.

S Elly May a tou její pekelnou hadicí nic takového.

Fajn, právě jsem ji poblil, takže asi přece jenom má důvod mě nenávidět. Velmi dobrý důvod.

Nikomu jsem se už roky za nic neomluvil. Tichý hlas v mojí hlavě mi radí, že bych to měl udělat právě teď. Hlas však zanikne ve whisky, která mi šplouchá v hlavě. Sakra, všechno se točí – země, můj mozek i moje krev. V uších mi zvoní.

Jdu k zemi. Vím to. Na vteřinu mě překvapí, když ta moje mučitelka udělá krok ke mně, ne ode mě, a obejme mě. Podepře mě.

Tak to hodně štěstí, kotě.

Uslyším, jak kleje. Kolena jí pod mojí váhou podklesnou. Spadneme společně. Asi se směju. Nevím. Všechno se rozplyne. Přesně, jak chci.

Ze světa se stala jedna velká šmouha. Na obličej mi dopadne voda. A pak zas. Zatraceně, to je pekelně otravný.

S prskáním se snažím otřít si obličej, paže mi ale nefungují správně. Připadají mi moc těžké a jako z gumy.

„Přestaň se po mně ohánět, ty otravo,“ zavrčí holka.

Elly May. Je mi jedno, jestli její hlas zní jako vanilková zmrzlina. Je to ďáblice. Vodní ďáblice. Možná že v pekle nehoříte. Možná že se jen pořád dokola topíte.

„Neutopíš se,“ ucedí a znovu po mně chrstne vodu.

S prskáním vyplivnu vodu, která chutná po whisky a zvratcích. Přes tu potopu nic nevidím.

„Co seš tak posedlá vodou?“ podaří se mi ucedit, než na mě dopadne další dávka.

„Má takovou kouzelnou schopnost, že dokáže smýt špínu,“ prozradí a promne mi hruď. Ne na uklidněnou, ale tvrdě, jako by se mi snažila sedřít kůži z těla. Mydliny. Voní po grepu a vanilce. Holčičí mýdlo.

„Ano, mýdlo. Voda a mýdlo čistí špínu,“ pokračuje, jako bych byl malé děcko. „Já vím. Fakt šílený, co?“

Sarkasmus. Na ten jsem expert. Když teda nejsem tak namol, že se mi oči odmítají otevřít.

Rukama mi přejede po hlavě. Zaboří mi prsty do vlasů.

„Panebože, kdy jsi ten mop, co máš na hlavě, naposledy česal?“

„Po narození. A teď ze mě padej. Chci vstát.“

„Máš ve vlasech zvratky. Chci je z nich dostat.“

Nechám ji, aby mě umyla. Rýpe do mě a její hlas se mi ztrácí. Není něžná. Na tom nesejde. Něhu stejně nezvládám.

Jsem suchý a omotaný v osušce. Všechno se pořád točí. Houpá, kolébá, kymácí. Ať se snažím jakkoli, stejně pořád slyším rytmus života.

„Já slyším akorát tvoje kecy,“ odsekne. Její obličej obklopuje rozmazaná svatozář.

Pod sebou cítím něco měkkého. Chladné prostěradlo. Těžkou přikrývku.

Převalí mě na bok a podloží mi hlavu polštářem. „Jestli se znovu pozvracíš, tentokrát na to budeš sám, kamaráde.“

To jsem vždycky, zlato.

2. kapitola

Killian

Polštář pod mojí hlavou je… zatraceně parádní. Jako fakt. Je jako načechraný obláček. Což je zvláštní. Proč jsem tak bez sebe nadšením z polštáře?

Právě tahle zarážející myšlenka mě úplně probere a přinutí otevřít oči. Slunce svítí, až sebou škubnu a na okamžik zamžourám. Pokoj je celý bílý. Zdi vyložené panely z bíle natřeného dřeva, bílé přikrývky, v otevřeném okně se kolébá ve vánku bílá záclona.

Přitisknu obličej ke studenému polštáři měkkému jak obláček a nadechnu se. Hlava mi třeští. V puse mám hnusnou pachuť.

Na nočním stolku stojí vysoká sklenice s červenou tekutinou. Je plná ledu a orosená, jako by ji sem někdo přinesl teprve před chvílí. Vedle ní leží čtyři průsvitné modré pilulky a vzkaz:

Na trestuhodnou stupiditu.

Přestože se mi z toho pohybu zvedne žaludek, odfrknu si. Vybaví se mi vzpomínky na ostrý jazyk a drsné ruce mojí hostitelky. Nevšímám si jich – protože si nechci pamatovat, jak moc jsem se opil – a zvednu sklenici.

Pití voní trochu jako Bloody Mary, zároveň však ostře a citrusově. Nechci to ochutnat, ta sekera se však zasekne ještě hlouběji a navíc mám pekelnou žízeň.

Tekutině se do mě nechce, dávím, zatímco piju, a pilulky se mi skoro zaseknou v hrdle. Pití je bublinkové, což mě překvapí. Hádal bych, že to bude Bloody Mary smíchaná se zázvorovou limonádou a citronem – ale co, možná do toho přihodila i trochu arsenu. Ke konci si pití už skoro vychutnávám a začínám si připadat, že možná i přežiju.

Ležím na posteli, která připomíná bílý oblak, ve vzduchu se vznáší slaná vůně moře a poslouchám šumění větru. Nakonec ke mně dolehne třískání hrnců a dvířek kuchyňských skříněk.

Elly May.

Jestli se fakt jmenuje Elly May, odpadnu smíchem. Elly May ale působí spíš jako jméno pro sexy venkovskou holku. Takovou, co vás vyhoní do sucha a pak vám nabídne kus koláče. Moje Elly May do toho má daleko.

Včerejšek mám jako v mlze, ji si ale pamatuju: Zamračený obličej. Nevybíravá slova.

Znovu uslyším tlumené „sakra“ a další třísknutí dveří.

Se zamručením se posadím a několikrát se nadechnu, zatímco se místnost točí. Jsem nahatý. Usměju se. Nejzajímavější sprcha, jakou jsem za poslední dobu zažil, a ani jsem se neudělal.

Trvá mi snad celou věčnost, než se dokážu postavit, a ještě delší dobu, než se mi podaří dojít k oblečení. Najdu ho úhledně složené na židli. Voní po Tideu. Moje babička taky používala Tide. Obleču se a zamířím ke dveřím.

Podle všeho jsem spal v zadní místnosti starého statkářského domu. Vůbec si nevzpomínám, jak tenhle dům vypadá zvenčí, ale uvnitř je prkenná podlaha a vybledlý nábytek.

Všimnu si pěkné a očividně používané akustické kytary od Martina opřené o knihovnu, která zabírá celou jednu zeď a je plná starých elpíček. Musí jich tu mít pěkných pár tisíc. Kromě těch několika málo dýdžejů, s kterými se znám, jsem nikdy nepotkal nikoho, kdo má skutečné vinylové desky. Dodávají místnosti zatuchlou vůni.

Takže tu mám co do činění s milovnicí hudby hrající na kytaru. Panebože, snažně prosím, ať ta holka není psychopatka ve stylu Annie Batesové. Pak si ovšem vzpomenu, jak na mě včera večer naštvaně zírala. Pochybuju, že to bude moje největší fanynka.

Jdu za zvukem a najdu ji v kuchyni, rozlehlé místnosti, uprostřed níž stojí mohutný stůl pro dvanáct lidí.

Nevšímá si mě, zatímco si sedám ke stolu, pomalu a zmučeně. Do prdele práce. Už nikdy nebudu tolik pít. Už nikdy.

Mlčky se dívám, jak něco míchá v hrnci na sporáku, jako by si na jeho obsahu vybíjela vztek. Jo, tahleta venkovský balík nebude. Do Daisy Dukesové má setsakra daleko. Kulatý zadek schovává pod odrbanými džíny s dírami na kolenou a dupe tu v těžkých černých botách, které se spíš hodí na moji motorku – motorku, kterou jsem asi omotal kolem jejího plotu. Na náraz si nevzpomínám a nemám na sobě ani škrábanec. Vesmír je dost nevypočitatelný. Proč mě ze všech lidí na světě přivedl právě k ní, to fakt netuším.

Hostitelka vypne sporák a já spatřím její obličej z profilu. Dlouhé rovné vlasy barvy mokrého písku, šedé oči a oválný obličej, který by měl působit měkce, místo toho vypadá ostře a tvrdě. Elly May je docela tuctová. Dokud neotevře pusu.

V tu chvíli je z ní hodně zajímavá potvora.

Už jsou to roky, co na mě byla nějaká žena naštvaná takhle dlouho. Kdyby mi včera nepřivodila šok ta potopa ledové vody, její ostrý jazyk by to dokázal už určitě.

Jo, má pěkně prořízlou pusu. Teď ji však nepoužívá. Což mě zneklidní ještě víc.

„Ahoj.“ Můj hlas zní jako popraskané sklo. „Ehm, no, díky za… hm…“ Polknu. „Prostě díky.“

A to o mně lidi tvrdí, že jsem básník.

Odfrkne si, jako by myslela na totéž. Mlčky ji pobízím, aby se ke mně otočila a podívala se na mě.

Udělá to. V obličeji se jí zračí znechucení. „Vypil jsi, co jsem ti tam dala?“

„Ano, madam!“ Zasalutuju. Mám co dělat, abych se nezačal usmívat.

Jen se na mě podívá, popadne misku a naplní ji. Její boty duní o podlahu, zatímco ke mně míří. Postaví misku přede mě. Misku plnou bílé hrudkovité hmoty.

„Kukuřičná kaše,“ prozradí mi, než se stihnu zeptat. „Na tvoje kecy nejsem zvědavá, prostě to sněz.“

„To jsi vždycky takhle příjemná?“ zeptám se a vezmu si lžíci, kterou mi vrazí před obličej.

„K tobě? Si piš.“ Přinese misku i sobě a posadí se kus ode mě.

„Ač tak maličká, je divoká^1.“ Elly May má sice zadek k nakousnutí, nemůže mít ovšem víc než metr šedesát a má drobné kosti.

Zamračí se tak, jak jsem to ani nepovažoval za možné. „Tos právě citoval Shakespeara?“

„Viděl jsem to na nějakém tetování,“ zalžu, protože mě baví si ji dobírat. „Myslím, že tam bylo předtím ještě něco.“ Poškrábu se na zarostlé bradě. „Něco jako… ‚když se rozhněvá, jest jako meč!1‘“

„Tuhle část jsem na tetování nikdy neviděla,“ zamumlá a střelí po mně skeptickým pohledem, než se pustí do svojí kaše.

Věnuju jí neviňoučký pohled a dám se do jídla. Jíme mlčky. Kaše je dobrá, příjemně ochucená. Její konzistence ovšem mému podrážděnému žaludku nijak nepomáhá.

„To pití pomohlo,“ přiznám do ticha. Kdysi jsem si myslel, že mám ticho rád. Jak se ukázalo, kurevsky ho nenávidím.

„Tátův lék na kocovinu.“

Cinkne časovač, a tak vstane. Ucítím vůni sušenek a seběhnou se mi všechny sliny. Jako hladový pes sleduju každý její pohyb, zatímco vytahuje tác z trouby a zlatavé hrudky přendává na talíř.

Sotva talíř položí na stůl, vrhnu se na sušenky. Spálím si prsty i jazyk, je mi to ale jedno. Na to jsou příliš dobré. Jsem v sedmém nebi.

Dívá se na mě, koutky rtů svěšené, jako by se nemohla rozhodnout, jestli se usmívat, nebo mračit. Má hezké rty, to jí musím nechat. Kupidův luk, tak se tomu říká. Rty, které jsou sice malé, ale ve tvaru polibku.

„Chceš na to máslo?“ zeptá se.

„Tu otázku myslíš vážně?“ opáčím mezi sousty.

Vstane, vezme sklenici plnou nejspíš medového másla – bože, to je dobrota – a přinese nám oběma šálek kávy. Do obou nalije smetanu, aniž by se zeptala, jestli to tak mám rád. Obvykle piju kafe černé a sladké, stěžovat si ale nebudu. Protože by mi pak mohla sebrat ty sušenky.

Polknu další sousto té dobroty. „Jak se jmenuješ?“

Pořád té holce v duchu říkám Elly May. Na druhou stranu tímhle městem jenom projíždím, tak na tom asi těžko sejde. Stejně to ovšem chci vědět. Sice je na mě nabručená, ale postarala se o mě v situaci, v které bych na ni já na jejím místě zavolal poldy.

Odloží hrnek a zadívá se mi do očí. „Liberty Bellová.“

Liberty Bell jako Zvon svobody. Uvažuju, jestli si ze mě dělá srandu, její bojovný výraz mi však prozrazuje, že to myslí naprosto vážně.

„To je… vlastenecké.“

Odfrkne si a napije se kávy. „Je to absurdní jméno. Rodičům se ale líbilo a já měla svoje rodiče ráda, takže…“ Pokrčí rameny.

Měla. Minulý čas.

„Takže jsi sama?“ Sotva mi ta slova vypadnou z pusy, škubnu sebou, protože se napne a něžné šedé oči se jí opět zatvrdí.

Liberty se odstrčí od stolu. „Ráno jsem nechala tvoji motorku odtáhnout. Odvezu tě do města, ať si to můžeš vyřídit s mechanikem.“

I já vstanu, ovšem tak rychle, že se pode mnou podlaha zhoupne.

„Počkej.“ Zastaví se a pohlédne na mě. Netuším, co říct. To je novinka. Prohrábnu si zacuchané vlasy a vybavím si, že mi je myla. „Nechceš vědět, jak se jmenuju?“

Sakra, to je to poslední, co bych jí chtěl prozradit. Vadí mi ale, že mě odtud vyhazuje. K čertu se mnou, jestli vím, proč mi to vadí.

Prohlédne si mě tak pomalu, až mě začne mravenčit kůže. Nedívá se na mě toužebně, ale kriticky. A očividně jsem jejím měřítkům nevyhověl. To je taky poprvé.

Zavrtí hlavou, až se jí vlasy rozletí a odrazí se v nich světlo. „Ne. Ne, to nechci.“

A pak odejde a nechá mě tu s hrnkem chladnoucí kávy a talířem sušenek.

Liberty

Jsem sama už příliš dlouho. Zapomněla jsem, jak se ve společnosti lidí chovat. Zvlášť ve společnosti tohohle chlapa. Včera byl vyloženě nechutný. Opilý a příliš mimo na to, aby dokázal fungovat. Měla jsem ho nechat na zápraží, zavolat policii, nechat ho odvézt a umýt se.

Nic takového jsem však neudělala. Ne všichni opilci jsou špatní. Někteří možná sešli z cesty. Netuším, co má tenhle chlápek za problém. Vím jenom to, že když jsem se měla rozhodnout, neměla jsem to srdce ho nechat být.

Tak jsem ho dotáhla do koupelny a umyla. Nebylo na tom nic sexuálního. Odporně páchl a byl natolik pod obraz, že bych ho nejradši za to jeho bezhlavé chování zaškrtila.

Navíc mě štvalo, že jsem se kvůli tomu idiotovi musela vzdát svojí postele. Do patra do pokoje pro hosty bych ho sama nedotáhla.

Teď, ve světle dne, ovšem netuším, co si s tím opilým vandrákem počít. Palčivě v domě vnímám jeho přítomnost. Jako by byl na jednu místnost příliš velký.

Impozantnost. Máma říkávala, že někteří lidé ji prostě mají. Až do dneška jsem netušila, co tím myslela. Protože i když se mu slova převalují na jazyku a očividně bojuje s kocovinou, ten chlap sálá vitalitou. Vznáší se ve vzduchu jako parfém, vsakuje se mi do kůže a nutí mě otírat se o něj, jenom abych to pocítila ještě trochu – jako bych v jeho blízkosti byla i já výjimečná.

Což nedává smysl. Na druhou stranu mi život dává smysl jen zřídkakdy.

Teď, když není ožralý ani špinavý, už vidím jeho krásu. Tělo má dlouhé a pevné, plné silných šlachovitých svalů. Pohyby má prudké. Ještě pořád zacuchané vlasy mu spadají na ramena. Mají barvu tmavé kávy. Většinu obličeje má porostlou hustými neupravenými vousy, což je… otrava. Protože toho zakrývají až moc.

To, co z něj však vidím, prozrazuje, že je přitažlivý muž. Nos má výrazný, s hrbolkem, jako by si ho jednou zlomil, avšak tvar ladí k jeho obličeji. Výrazné lícní kosti a neústupně působící brada mu dodávají auru čiré maskulinity.

Oči má však vysloveně překrásné. Rámované tmavým obočím září jako obsidiány.

Jak by vůči tomu mohl být člověk imunní? Ty oči předtím sledovaly každý můj pohyb po kuchyni. Znervózňoval mě.

Strčila jsem před něj jídlo, jenom aby ode mě ty oči odtrhl. Neudělal to. Dokonce i když do sebe házel sušenky jednu za druhou, jako by týden nejedl, díval se na mě. Ne v sexuálním slova smyslu, spíš jako bych představovala chaos, v němž se nečekaně ocitl. Ta ironie mě pobaví.

Teď se chci hlavně dostat od něj co nejdál. Zmínka o rodičích mi připomíná, proč bych měla tohohle chlapa nenávidět – tohohle cizího člověka, který řídil opilý a vzal do svých nejistých rukou nejen vlastní život, ale i životy všech, s nimiž se ocitl na jedné silnici. Kvůli opilému řidiči nebude můj život už nikdy stejný a vůči lidem, kteří jsou schopní sednout za volant s alkoholem v krvi, chovám jen pramálo úcty. I když citují Shakespeara a přidrzle, i když roztomile se usmívají.

Bez ohlédnutí vezmu klíče. Jde však hned za mnou, jeho boty dupou stejně hlasitě jako moje a jejich ozvěna se nese po chodbě. V ruce má čerstvě upečenou sušenku a žvýká zbytek jiné. Snažím se, aby mi to nepřipadalo rozkošné.

„Vážně nechceš vědět, jak se jmenuju?“ podiví se.

Zvednu sluneční brýle. „Proč ti to tak vadí? Vždyť se už nikdy neuvidíme.“

Zamračí se ještě víc. „Podle mě je to slušnost.“

„Po té sprše myslím, že si už na základní pravidla etikety hrát nemusíme.“

To ho k mému překvapení přiměje k úsměvu. A když se usměje? Panečku. Jako by si slunce našlo cestu skrz bouřkový mrak. Jeho úsměv je tak zářivý, plný čiré radosti. Oslepí mě, až zamrkám a musím se odvrátit.

„Vidíš, o tom tu mluvím.“ Ukáže na mě sušenkou, než se do ní pořádně zakousne. „Viděla jsi mě nahého –“

„Nemluv s plnou pusou. Je to nechutné.“

Nepřestává žvýkat. „Umyla jsi mi penis.“

„Hele, k té tvojí žížalce jsem se ani nepřiblížila, kamaráde.“

S plnou pusou se zazubí. „V mých představách ano. A umyla jsi mi vlasy. Nemůžeš chlapovi umýt vlasy a neznat jeho jméno. To by byla špatná karma.“

„Karma?“ Cestou ke dveřím se snažím nerozesmát. „Jsi pořád namol.“

„Hlavu mám čistou jako křišťál, Libby.“ Jde hned za mnou. „A teď se zeptej na moje jméno.“

Zastavím se a otočím. Nosem narazím do jeho hrudi. Ten kontakt mnou otřese jako vlna vibrací. Ucouvnu a zakloním hlavu.

Lehce domýšlivě a naprosto nepřátelsky se na mě zadívá. Hlas mu však poklesne. Zní sladce, vábivě. „No tak, zeptej se.“

Bože, ten jeho hlas. Snažila jsem se nevšímat si ho, protože to je hlas, který vás do sebe dokáže vtáhnout. Přinutí vás ztratit vlákno vlastních myšlenek. Je tichý, hluboký, mocný. Když mluví, zní to jako melodie.

Hledí na mě, čeká, v tmavých očích dychtivý pohled. Rozbuší se mi srdce. Buch, buch, buch. Už hodně dlouho jsem se neocitla k nikomu takhle blízko.

Polknu a najdu hlas. „Dobře. Řekni mi to.“

Nepromluví. Ztuhne, jako bych ho překvapila. Působí najednou ostražitě.

„Děláš si srandu?“ zasměju se, pobaveně to však nezní. „Nejdřív mi nedáš pokoj, dokud se nezeptám, a teď si budeš hrát na Rumplcimprcampra?“

Zamrká, jako by se probral z transu, a zpraží mě pohledem. „Neboj, tvůj prvorozený je přede mnou v bezpečí.“ Nadechne se a podá mi ruku. „Killian.“

Zadívám se na jeho ruku. Velkou, širokou, s mozoly na bříškách prstů a na dlaních. Znovu čeká, obočí svraštěné, jako bych ho urazila tím, že jsem si s ním nepotřásla.

Tak to udělám. Ruku má horkou a pevnou. Stiskne mi ruku tak silně, jako by mi chtěl rozdrtit kosti, ačkoli pochybuju, že si uvědomuje, jak silný má doopravdy stisk. Je to rozhodně muzikant.

„Rád tě poznávám, Liberty Bellová.“ Pod hustým vousem má hezký, skoro chlapecký úsměv. Předtím jsem si myslela, že mu bude tak přes třicet. Teď tipuju, že bude spíš mého věku, kolem pětadvacítky.

Pustím jeho ruku. „Naše setkání bych jako radostné nepopisovala.“

„Musíš ale přiznat, že umím parádně mířit.“ Dloubne do mě, až obrátím oči v sloup.

„Už o tom nikdy nebudeme mluvit.“

„O čem nebudeme mluvit?“ prohodí zlehka, zatímco jde za mnou ven.

Zamířím ke svému autu, on se však dotkne mého lokte a zastaví mě. Dívá se přes ulici na dům paní Cromleyové. Paní Cromleyová zemřela před půl rokem a o dům se začal starat její synovec George. Zatím jsem se s ním nesetkala, vím ale, že je to čtyřicátník s manželkou a dětmi. Pochybuju, že se sem nastěhují. Tohle místo je zapadákov a náš malý ostrůvek na konci Outer Banks nemá ani školu.

Na druhou stranu před domem stojí dodávka supermarketu Al’s Grocery a na verandě leží dvě obrovské krabice. Killian se rozhlédne po přerostlé trávě, která teď na podzim hnědne, po hřebeni kopce a malém proužku modré tam, kde Atlantik naráží na pobřeží.

Poškrábe se po čelisti, jako by ho vousy svědily. „Tamhleten dům. Tam bydlí George Cromley, víš to?“

V žaludku se mi usadí nepříjemný pocit.

„Ano,“ přizvukuju tiše.

Killian přikývne a zadívá se mi do očí. Usměje se stejně líně a domýšlivě jako předtím. „Tak to asi do města hodit nepotřebuju, sousedko.“

3. kapitola

Killian

Řekl jsem jí svoje jméno a ona mě nepoznala. Už je to dlouho, co se na mě člověk mého věku podíval, jako bych pro něj byl jen někdo cizí, takže mě to teď dost zneklidní. Není to na palici? Mohl jsem se přetrhnout, jenom abych se dostal co nejdál od fanoušků a lidí, kteří mi lezou do zadku a něco ode mě chtějí. A teď jsem poznal tuhle holku, která očividně chce jenom to, abych vypadl? Dráždí mě to.

Odfrknu si, napiju se horké kávy a opřu se do starožitného houpacího křesla. Ze svého místa na verandě mám dobrý výhled na Libertin dům. Je patrový, s bílou dřevěnou fasádou. Takový byste mohli vidět na obrazech Edwarda Hoppera. Kdybyste tudy jen projížděli, řekli byste si, že v tom domě právě hněte těsto na koláč droboučká stará paní. Vsadím se, že Liberty peče výborné koláče. Nejspíš bych ji ale stihl naštvat, ještě než bych mohl ochutnat, a vzala by mě válečkem po hlavě.

Jizva, kterou moje motorka zanechala v trávě, je ošklivou připomínkou toho, co jsem tu provedl. Řídil jsem opilý. Takový nejsem. To já se snažím kluky srovnávat do latě. Dávám pozor, aby nepropadli těm tvrdším sajrajtům – aby se z nich nestalo klišé, jak to řekla Liberty.

V hrudi se mi převalí něco silného a ošklivého. Přestože jsem se snažil, Jaxovi jsem pomoct nedokázal. Před očima se mi objeví výjev jeho ochablého těla, popelavé kůže na bílých kachličkách, žluté zvratky, zelené oči zírající do prázdnoty.

Zatnu zuby a prsty mě bolí z toho, jak silně svírám hrnek.

Podělanej Jax. Debil jeden.

Ta vzpomínka mě bolí tak, že se nedokážu nadechnout. Tělo mi škubne potřebou po pohybu. Chci odejít. Pohybovat se tak dlouho, až se mi myšlenky zastaví.

Někde třísknou dveře a já sebou škubnu, až mi horká káva vyšplouchne přes okraj hrnku.

„Sakra.“ Postavím hrnek na zem a vsaju do úst spálený prst.

Naproti přes ulici Liberty seběhne schody a zamíří k vysokému plotu, za kterým se rozkládá zeleninová zahrada. Na rtech se mi rozlije úsměv. Ta holka nechodí. Ať jde kamkoli, vždycky při tom vypadá, jako by se chystala snést na kraj zkázu.

Projde paprskem slunečního světla a její vlasy v něm získají barvu hnědého másla. Nejradši bych ten okamžik zachytil a popsal v textu písně. Při tom pomyšlení se ve mně zvedne příval paniky.

Měl bych jít dovnitř. A tam co? Ležet na pravěkém gauči s ošklivým potiskem modrých růží? Celý den propít?

Dorazily krabice s mými věcmi. Včetně tří mých nejoblíbenějších kytar. Scottie, ta krysa, mi je poslal, přestože jsem o ně nežádal. To si vážně myslí, že tu budu skládat? Psát písně? Ani nápad. Sakra. Netuším, co tu budu dělat. Tenhle Scottieho velkolepý nápad, že se schovám na ostrově, o kterém skoro nikdo nikdy neslyšel, je debilní. To mám za to, že ho poslouchám opilý.

Možná má ale Scottie jasnovidecké schopnosti, protože mi začne vyzvánět mobil. Tohle číslo zná jen několik lidí. S očima upřenýma na Libby, která právě vkleče pleje řádky zeleniny, telefon zvednu. Scottie ovšem nevolá.

„Ahoj,“ pozdraví Whip.

Jeho hlas jsem neslyšel skoro rok. Ten tolik známý hlas je jako kopanec do hlavy. Zhroutím se na opěradlo.

„Ahoj.“ Odkašlu si. „Jak je?“

Bože, prosím, ať nejde o Jaxe. Prsty mi ztuhnou a všechna krev se mi vžene do spánků. Zhluboka se nadechnu.

„Je pravda, že seš teď zalezlej někde v divočině Severní Karolíny?“

Odfrknu si. „Je v pořádku?“

Chvíli je ticho a pak Whip zakleje. „Sakra, kámo, nemyslelo mi to. Jo, nic mu není.“ Hlasitě si povzdechne. „Je na tom líp. Chodí na terapii.“

Dobře. Skvělý. Taky mi mohl zavolat sám Jax a říct mi to. Promnu si obličej a zavřu oči. „Tak co se děje?“

„Jenom jsem tak uvažoval.“ Whip se odmlčí. „Všichni jsme se rozprchli do světa a… Zatraceně, prostě jsem si chtěl popovídat. Zjistit, jak se máš.“

To kvůli Jaxovi jsme se rozprchli. Toho dne nás zničil stejně definitivně, jako když mrštíte kamenem do okna. A přestože jsme já a Jax zastávali v naší kapele role mámy a táty, to Whip byl vždycky naší kotvou a lepidlem, které nás drželo pohromadě. Praštil by mě, kdybych mu to řekl do očí, ale Whip je z nás taky nejcitlivější. Vím, že se trápí.

Znovu pohlédnu na Libby. Ten plný zadeček se jí pěkně pohupuje, zatímco pleje záhon. Při tom pohledu se skoro usměju. Naštvala by se, kdyby mě přistihla, jak na ni zírám.

„Mluvil jsi s ostatními?“ zeptám se Whipa.

„Sešel jsem se s Ryem. Něco jsme spolu ukuchtili.“

To je pro mě novinka. Obvykle písně skládám já s Jaxem. Trochu se narovnám, snažím se soustředit. Musím ho v tom podpořit. Vím to. Vykřesat v sobě nadšení je ale náročné. I tak řeknu to, co je potřeba: „Nahrál jsi to? Že bych si to poslechl.“

„Jo, jasně. Pošlu ti to.“ Whip se zarazí a pak nenuceně dodá: „Možná bys to mohl upravit. Poradit, co s tím.“

Nevím, jak se k tomu stavět. Nenaštvalo mě to. Jsem rád, že skládají. Něco se ve mně ale převalí – nutkání se tomu všemu vyhnout, potřeba dostat se od toho co nejdál a spolu s tím i touha hovor ukončit.

Whip však nedomluvil. „Nebo by ses mohl vrátit a zas s námi pracovat.“

To už vyskočím na nohy a vydám se k síťovaným dveřím verandy. Opřu si o tu chatrnou bariéru čelo. „Ještě ne. Ale brzo.“

„Jo, dobře.“ Whip zní stejně upřímně jako já.

„Ozvu se,“ slíbím. Možná trochu lžu. Už skoro rok jsem nedržel v ruce kytaru a teď s tím nemám nejmenší chuť začínat.

„Jasně.“

Ticho, které se rozlehne, když zavěsí, mi zvoní v uších. Nevím, co si mám sám se sebou počít, nevím, jak se znovu stát součástí kapely Kill John. Jak můžeme jít dál? Jak to můžeme bez Jaxe dokázat? Nebo i s ním? A celou dobu se ohlížet přes ramena ze strachu, že to udělá zas?

Zčásti tu ani nejde o Jaxe. Jsem unavený. Bez inspirace. Cítím se kvůli tomu zatraceně provinile.

Sice stojím na verandě, přesto mám pocit, jako by se na mě hroutily zdi a braly mi vzduch. Měl bych jít dovnitř, dělat… něco. Nohy mě však nesou opačným směrem, z verandy rovnou k Liberty.

Sklání se nad řádkem bylinek a ani nevzhlédne, když se opřu zápěstími o vršek plotu, který mi sahá až po bradu. Dívám se, jak pracuje. Ticho mi nevadí. Baví mě, že se mě snaží ignorovat, protože jí to moc nejde. Její prázdný výraz, kterým se mi snaží namluvit, že je jí ukradené, že tu stojím, mi napovídá, že jí to fakt ukradené není. Akorát že chce, aby to tak bylo.

Při tom pomyšlení se zazubím. Celá tahle situace působí tak normálně. „Víš, holky přede mnou už dostkrát klečely na kolenou, obvykle ale s úsměvem.“

Odfrkne si. „Větší dojem by na mě udělalo, kdybys na kolenou klečel ty. Mám raději, když muži dávají, místo aby jenom brali.“

Panebože. Úplně si ji dovedu představit, jak mi s doširoka rozevřenými stehny panovačným hlasem říká, co se jí líbí, zatímco jí to dělám pusou. Přešlápnu a odtáhnu se od plotu. Není potřeba, aby viděla tu narůstající vybouleninu v mých kalhotách. Sám netuším, jestli mě ta holka přitahuje, nebo se ze mě jenom stal masochista. „Co třeba dávat a zároveň brát? Jak by ses dívala na tohle?“

Sice tu vtipkuju, přesto mě bodne pocit viny. Kdy jsem vlastně naposledy dával? Protože má pravdu. Zlenivěl jsem. Rozvaloval jsem se jako král, nechával se od holek kouřit a přitom vymýšlel slova písní nebo plánoval další album. Došlo to tak daleko, že sotva jsem se udělal, bylo mi u prdele, co ty holky dělají nebo kam půjdou.

Liberty mě zpraží pohledem. „Co tu vlastně děláš? Nemáš práci?“

Bože, nejradši bych se rozesmál. Kousnu se do spodního rtu. „A ty? Není náhodou čtvrtek?“

„Je středa a já pracuju z domova.“

„Co děláš?“

„Kdybych chtěla, abys to věděl, řekla bych ti to.“

„Seš dýdžej?“

„Dýdžej?“ Zůstane na mě zírat. „Děláš si srandu? Kde bych tu asi tak hrála? V kostele?“

Zrudnu. Nejsem si jistý, jestli jsem někdy předtím zrudl studem. Vzhlédnu k obloze, jestli tu nezačala prasata lítat, a zamumlám: „Máš hromadu alb.“

„Aha.“ Krátce přikývne. „Ta patřila tátovi. Na vysoké dělal dýdžeje.“

„Působivá sbírka.“

„To je.“

„A ta kytara?“

Schoulí ramena. „Taky tátova.“

Teď už vím, jak se cítí novináři, když se mnou vedou rozhovor. Soucítím s nimi. Co se týče vyhýbavých odpovědí, na tuhle holku nemám.

„Ty mi to fakt neřekneš?“ Nevím, proč na ni tlačím. Její odhodlanost mi nic neprozradit mě ale baví.

„Asi ne.“ Zvedne nůžky a ustřihne několik větviček šalvěje, tymiánu a rozmarýnu. Moje babička mívala bylinkovou zahradu, krabici na kuchyňském okně ve svém bytě v Bronxu. Když jsem byl malý, prosil jsem ji, abych jí mohl ustřihnout to, co zrovna potřebovala, a ona mi připomínala, že nesmím poničit lístky.

Setřesu staré vzpomínky, než mě udusí. „Fajn. Tak to nechám na svojí představivosti.“ Poškrábu se po bradě, teď hladké a bez vousů – příliš mě svědily, než aby se mi je chtělo v tomhle vedru nechat. „Tipuju, že se živíš sexem po telefonu.“

Libby uloží bylinky do košíku a posadí se na paty. „To je absurdní. Podle tebe mám hlas, kterým bych se mohla živit sexem po telefonu?“

„Po pravdě? Jo.“ Odkašlu si, protože úplně slyším, jak tím sametovým hlasem rozdává příkazy. „Jo, máš.“

Zamračí se a konečně se na mě zadívá. Ať v mém výrazu vidí cokoli, zamračí se ještě víc a tváře jí zčervenají. Rychle se vrátí k zahradničení. „Mám práci. To tu hodláš stát celý den? Nebo na tebe možná čeká flaška, co se nemůže dočkat, až ji obrátíš dnem vzhůru?“

„Milé. Ale ne. Už pít nebudu.“

Skepticky si odfrkne.

Měl bych jít. Ohlédnu se k domu. Stojí tam jako temná hrouda, opuštěná a tichá. Znovu ucítím to nepříjemné svrbění. Mám co dělat, abych ho nepoškrábal. Libby se na mě však nedívá. Trhá plevel. S povzdechem si odkašlu a zeptám se: „Můžu nějak pomoct?“

Libby

Nikam nejde. Nevím, co si mám počít. Ničí mě, že se k němu musím chovat tak nevlídně. S každým úsečným slovem, kterým po něm mrštím, cítím, jak se babička otáčí v hrobě. Vychovala mě, abych byla za všech okolností zdvořilá. Z Killiana se mi ale chce skřípat zuby.

Čekala jsem, že ho znovu uvidím, to ano. Koneckonců jsme sousedé. Jen by mě nikdy nenapadlo, že si mě najde tak brzy, a ještě bude chtít zůstat v mojí společnosti. Vůbec mu nevadí, že se k němu nechovám zrovna přátelsky. Připomíná mi kluky ze základky, kteří ujíždějí na tom, že tahají holky za culíky.

Pravda je, že muži, kteří vypadají jako Killian, se mnou čas neztrácejí. Nikdy to nedělali. Tak proč teď? To se nudí? Rozhodl se to zkusit na holku hluboko pod svojí úrovní?

Ať je za tím cokoli, jeho přítomnost mě zneklidňuje a probouzí ve mně nepříjemnou zvědavost, co za tím chlapem vězí.

Takhle na kolenou a při pletí záhonu by Killian neměl působit tak velkolepě. Naopak. Zdá se mi snad ještě mohutnější. Široká ramena se mu pohybují pod vybledlým tričkem s obrázkem Kapitána Crunche. Vlasy barvy černé kávy mu spadají přes ramena. Nejradši bych ho ostříhala. Delší vlasy mi nevadí, to jen že Killian s nimi působí sexy, ale zanedbaně. Ten chlap snad nevlastní hřeben.

Avšak oholil se. První pohled na něj mě vyhodil z konceptu, protože když jsem předtím uslyšela jeho hlas, čekala jsem, že zas uvidím ten dřevorubecký vous. Místo zarostlého obličeje mě však přivítala hladce oholená čelist, neústupná brada a široký úsměv s dolíčky. Jak by něčemu takovému dokázal kdokoli odolat?

„Jak ses naučila poznávat, co je bylinka a co plevel?“ Obklopí mě jeho sametový hlas, avšak oči od svého úkolu nezvedne. Roztomile se při tom mračí soustředěním. „Mně to připadá všechno stejný.“

„Naučila mě to babička.“ Odkašlu si a vytrhnu zvlášť houževnatý plevel.

„Na to jsou babičky skvělé.“

Nedovedu si ho představit v jedné místnosti s jakoukoli babičkou. Nebo možná dovedu. Nejspíš by mu přinesla mléko a sušenky a vyhubovala by mu, aby se o sebe líp staral. Ukážu na jiný plevel. „Postupně je snazší je rozpoznat.“

„Když to říkáš.“ Nezní nadšeně, ale pokračuje v práci.

Znovu se odmlčíme a bok po boku pracujeme.

„Přísně tajná špionka?“

Při Killianově otázce zvednu hlavu. „Cože?“

Zakmitá tmavým obočím. „Čím se živíš? Pořád nad tím přemýšlím. Jsi špionka?“

„Prokoukls mě. Pojď se mnou.“ Kývnu k domu. „Chci ti něco ukázat.“

Kousne se do plného spodního rtu. „Jestli to nejsou biče a pouta, tak nikam nejdu.“

Pobaveně si odfrknu, nemůžu si pomoct.

„Testerka erotických hraček?“

„Ne.“

„Spisovatelka erotických románů?“

„Proč se všechny tvoje tipy točí kolem sexu?“

„Protože doufat můžu.“

„Raději doufej, že tě omylem – úmyslně – nevykastruju.“

„Fajn, fajn. Tak nakupuješ z domova?“

„Nesnáším nakupování.“

„Jo, to je poznat.“

Zvednu hlavu. „Co tím myslíš?“

Beze studu pokrčí rameny. „Holka, která tu pochoduje v ošoupaných martenskách, nebude ten typ, co ječí nadšením při pohledu na nový výprodej.“

Posadím se na paty zmíněných martensek. „Fajn, tak mě móda zas tak moc nezajímá. To ale nemusí znamenat, že nenakupuju.“

„Právě jsi řekla, že nesnášíš nakupovaní. Jako že právě teď jsi to řekla.“

„Jo, ale to bys přece neměl poznat jen z jediného pohledu na mě.“

Nakrčí nos a poškrábe se na zátylku. „Teď jsem zmatenej.“

„Možná jsem závislá na nakupování panenek. Možná jich mám vzadu plný pokoj.“

Killian se celý otřese. „O tom ani nevtipkuj, jinak se mi budou celý měsíce zdát noční můry o Chuckym.“

Představím si, jak na mě zírá pokoj plný panenek, a taky se otřesu. „Máš pravdu. Žádné panenky. Nikdy.“

Mrkne na mě. Netuším, jak to dokáže, aniž by při tom působil jako slizák, vypadá ale naopak roztomile.

„Vidíš?“ prohodí. „Nenakupuješ.“

„A ty jsi co? Detektiv?“

I on se posadí na paty. „Kdyby jo, byl bych dost na prd, když ani nepoznám, čím se živíš.“

Zíráme na sebe. Upírá na mě tmavý pohled a čeká. Je to překvapivě efektivní, protože přísahám, že jsem se začala potit.

„Fajn,“ vyhrknu. „Navrhuju obálky knih.“

Zmateně zamrká. „Fakt? To je… no, to poslední, co bych hádal, ale super. Ukázala bys mi svoje práce?“

„Možná později.“ Vrátím se k pletí, přestože ve skutečnosti jen čistím totéž místo dokola. Nezbývá v něm nic než tmavá půda. Uhladím studenou zem rukou a zadívám se na něj. „A co děláš ty?“

Je dobrý – škubne sebou jenom maličko, než to překryje širokým úsměvem. „Právě teď jsem bez práce.“

Chci se ho zeptat, co dělal předtím, v těch jeho kávových očích však spatřím křehkost a bolest a nemám to srdce se vyptávat. Včera skončil opilý na mém trávníku. Život mu očividně dává kapky, proto mu nechci ještě sypat sůl do rány.

Prolomí ticho a ukáže na zelený šlahoun. „Tohle mám taky vytáhnout?“

„Ne, to je stonek rajčete.“

Je zřejmé, že Killianovi není dlouhé ticho příjemné. „Tohle býval fungující statek?“

V první chvíli si myslím, že si mluví pro sebe, kdykoli však položí otázku, zadívá se na mě s upřímným zájmem v očích. Dlouze se rozhlédnu kolem sebe. Ostrov Collar je součástí řetězce ostrovů známého jako Outer Banks. V severní části se rozkládá městečko a stojí tam také řada rekreačních domů, jih – kde se nachází dům mojí babičky – je však poměrně izolovaný. Stojí tu jen několik domů daleko od sebe, většinu kraje tvoří lány trávy, které obklopuje písečná pláž a sytě modrý oceán.

„V době, kdy byli moji prarodiče mladí,“ prozradím mu. „Pěstovali tu ovoce i zeleninu. Stejně jako majitelé domu, v kterém teď bydlíš ty. Já se ale starám jen o nejbližší okolí domu a zbytek nechávám volně zarůstat.“

„Je tu krásně,“ přizná Killian. „I když je to tu trochu osamělý.“

Na to není co říct, a tak jen přikývnu.

Vrátíme se k práci. Což je super, paráda. Dokud Killian nezvedne ruce za hlavu, nesvleče si triko a nezastrčí si ho do zadní kapsy.

Nahého muže jsem už viděla, tohle je však jiné. Předtím jsem byla příliš naštvaná a měla plné ruce práce s tím, abych ho umyla, než abych si všímala detailů. Teď je tu vedle mě na slunci a opálená pokožka se mu leskne potem. Je štíhlý a silný, jeho svaly jsou umělecké dílo. Levé rameno i část trupu mu pokrývá obrovské tetování starověké mapy světa. Jako by měl na kůži roztažený globus.

„Okukuješ moje umění, Lib?“ zeptá se pobaveně.

Zadívám se mu do očí. Lesknou se mu a ty jeho neskutečně dlouhé řasy se prakticky dotýkají jeho tváří. Není fér, že má chlap tak nádherné oči.

„Jo. Myslím, že když si někdo dá na tělo obraz, ostatní si ho můžou volně prohlížet.“

Krátce, ďábelsky se zazubí, až se mu v obou tvářích objeví dolíčky, které zmizí, sotva zvážní. „Neřekl jsem, že mi to vadí.“ Znovu se posadí na paty, abych viděla na celé tetování.

Místo toho se přistihnu, že mu zírám na břicho, jehož svaly připomínají schody vedoucí až dolů k panu Štístkovi.

Kruci. Tenhle chlap mě nepřitahuje. Vůbec ne. Jenom mám nedostatek sexu a potřebuju dávku. A brzy. Akorát ne s Killianem. Nemůžu zapomenout na to, jak jsem ho poznala. Závislost na alkoholu je hranice, kterou nepřekročím. Právě tohle zničilo vše, co jsem kdy milovala.

Nevšímám si vnitřního rozkolu a zadívám se na jeho tetování. Je vyvedeno v čistých, jistých liniích, ale je to spíš jen hrubá podoba mapy, není propracovaná do detailu. A je překrásná.

„Má nějaký význam?“ zeptám se. „Nebo sis to nechal udělat jen tak?“

Killian si shrne tmavé kadeře z obličeje. „Původně jsem tím chtěl překrýt chybu.“

Nakloní se a přinese s sebou i vůni čistého potu a těžkých mužských feromonů. Kruci. Nedokážu tu vůni popsat jinak než jako nádhernou a opojnou. Obrním se, když ukáže nad svoji bradavku, kde má vytetovanou růžici kompasu. „Chtěl jsem překrýt jméno. Darla.“

„Láska, co šla do kopru?“

Pobaveně se zakření. „To by aspoň bylo romantické. Ale ne. Stalo se to po maturitě. Já a…“ Na vteřinu zvážní a v očích se mu mihne ztrápený pohled. Mrkne a je to pryč. „S kamarády jsme se opili a přemluvili dalšího kamaráda, který se zaučoval na tatéra. Použil mě jako pokusného králíka.“

„A vytetoval ti jméno ‚Darla‘?“

„Jo.“ Killian se skloní a začne zas plít. Pořád se však usmívá.

„Kdo je Darla?“

Zasměje se. „To je právě ono. Je to jenom jméno, který mu připadalo vtipný. Klidně bych si to nechal, ale, sakra, bylo fakt hrozný – celý křivý a blbě vyvedený.“ Killian potřese hlavou. „Jako by to nakreslil třeťáček.“

To už se směju i já. „Pěkný.“

Killianův výraz zjihne. Dívá se na mě a usmívá se stále víc.

„Copak?“ zeptám se. Lesk v jeho očích mě maličko rozhodil. Zadrhne se mi dech.

„Jsi krásná.“

Řekne to tak věcně, až si odfrknu. „Vypadáš nějak překvapeně.“

Killian se ke mně trochu nakloní. „Po pravdě? Fakt jsem. Celou dobu ses na mě tak mračila… A je to tu zas. Ten pohled plný planoucí nenávisti.“ Mozolnatým bříškem prstu mě pohladí po tváři a mně se břicho sevře překvapením. Zamyšleně dodá: „Ale když se usměješ? Celá se rozsvítíš.“

„Jako žárovka?“ zabručím a usilovně se snažím před jeho dotykem neucuknout.

Škubne mu obočí a oči se mu zalesknou potlačovaným pobavením. „Fajn. Tak záříš. Je to už jasnější?“

Slova se mi zaseknou v hrdle. Uvědomím si, že mi ještě nikdy žádný muž neřekl, že jsem krásná. Ani jednou. Jak to? Nejsem ošklivá. Objektivně vzato vím, že jsem hezká, nebo být hezká můžu. Byla jsem mnohokrát na rande a na vysoké jsem krátce měla i vážný vztah. Kluci mě balili, to jo. Ještě nikdy mi ale nikdo tak jednoduše, upřímně nezalichotil. To uvědomění se mi zanoří do kůže. Najednou nechci, aby se na mě Killian dál díval.

Zabořím rýč do země tak silně, až se do stran rozletí hrudky hlíny. „Tak jak se stalo, že šla Darla pryč?“

Killian se na vteřinu zamračí na rýč a pak se mu do očí vrátí předchozí drzost. „Máma byla tím tetováním tak znechucená, že mi dala peníze na nové, abych si ho nechal překrýt.“

„Spíš jsem tipovala, že chtěla, aby sis ho dal odstranit.“

„Ne.“ Vytrhne stvol plevele. „Není proti tetováním, jen proti těm mizerně udělaným. A zůstala by mi jizva. Máma není zrovna fanda jizev. Tak jsem si nechal udělat kompasovou růžici. Mapu až potom.“ Shlédne na sebe. „Bylo to trochu jako: ‚Hele, Kille, tady máš celý svět. Když to nepoděláš, bude ti patřit.‘“

Z jeho hlasu zaznívá lítost, přestože se ji snaží potlačit, a mně něco dojde. Vezme mi to dech a pohled se mi zatoulá k širé modré obloze nad námi. Svět. Viděla jsem z něj tak málo. Jen tenhle malý kousek Severní Karolíny a jen o něco větší kus, když jsem se přestěhovala na vysokou do Savannah. Je mi dvacet pět a dobrovolně jsem ze sebe udělala poustevnici.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Idol.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.