Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Markéta Gerlichová, Ph.D.

MUZIKOTERAPIE V PRAXI
Příběhy muzikoterapeutických cest
2., přepracované a doplněné vydání

Recenzenti:
PhDr. Jana Procházková
Doc. Mgr. Jiří Kantor, Ph.D.

© Grada Publishing, a.s., 2021
Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2021
Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 7902. publikaci
Obrázky včetně obálky Magdaléna Martinovská
Odpovědná redaktorka Bc. Gabriela Glezgová
Sazba a zlom Josef Lutka
Formát ePub Štěpán Böhm
Počet stran 168
2. vydání, Praha 2021

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Názvy produktů, fi rem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-271-4039-8 (ePub)
ISBN 978-80-271-4038-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-1791-8 (print)

Knihu věnuji svým rodičům …

Pár slov úvodem…

Jsem přesvědčena o tom, že umění, a hudba asi nejintenzivněji, přináší člověku nejen radost, odpočinek a možnost uzdravování, ale též zážitky nalézání krásy a smyslu života. Dodnes si živě vybavuji tu intenzivní a hlubokou radost, kterou jsem prožívala jako malé dítě, když jsme doma zpívali či jinak muzicírovali. Dalším silným zážitkem bylo prožívání sounáležitosti s vrstevníky při společných chvílích s písněmi. Okamžiků, kdy jsem si uvědomila, že hudba je něco silného, hlubokého, ale přesto ne zcela uchopitelného, bylo mnoho. Hudba nikdy nechyběla při mých důležitých životních událostech a slavnostních chvílích. Také v klinické praxi jsem byla mnohokrát svědkem toho, jak hudební prvky pomohly přiblížit k sobě například rozhádané manželské páry, nalézt cestu k sobě samým u jednotlivců či umožnily vyjádřit se lidem, kteří jsou nějakým způsobem zdravotně znevýhodněni a nemohou se verbálně projevit.

Síla hudby je opravdu velká a myslím si, že i když dnešní vědecké poznatky o vlivu hudby na člověka a lidský mozek odkrývají stále více, mnoho ještě zůstává zahaleno rouškou tajemství.

O čem kniha chce být…

Kniha by chtěla být především o praktických zkušenostech s muzikoterapií. Dále pojednává o základních tématech, která jsou pro muzikoterapeutický proces podstatná. Najdete v ní mimo jiné příběhy osob, které muzikoterapie po určitou část jejich života doprovázela.

Ráda bych přiblížila obor muzikoterapie širší veřejnosti a poukázala na to, že určitou míru hudebnosti má každý z nás. Zároveň bych chtěla poskytnout odborné veřejnosti konkrétní příklady muzikoterapeutické práce s různými typy osob a nejrůznějšími terapeutickými cíli.

O čem kniha není…

Kniha nemá být vyčerpávajícím přehledem muzikoterapeutických modelů či metod, analytickou publikací či učebnicí se striktním výkladem. Neklade si za cíl popsat všechny muzikoterapeutické přístupy, metody a techniky a tvořit encyklopedii oboru.

Poznámka

Uváděné příklady a příběhy jsou psány s plným respektem k osobám, kterých se týkají. Jsou tedy pozměněny tak, aby chránily osobnosti jednotlivých účastníků terapií za současné snahy vystihnout podstatu terapeutického procesu a účinku.

Poděkování

Kniha by nevznikla bez podpory řady skvělých a nápomocných lidí, kterým oprávněně patří moje poděkování. Ráda bych vzdala hold těm, kteří mou životní cestu různými způsoby obohatili, především bych chtěla poděkovat svým životním učitelům. Předně svým rodičům, kteří mi předali lásku k hudbě, citlivost k lidem a snahu na sobě stále pracovat. V oblasti rehabilitačního lékařství panu profesorovi Janu Pfeifferovi, zakladateli kliniky, za jeho erudici, sdílnost, skromnost a životní moudrost. Poděkování náleží také prof. MUDr. Olze Švestkové za velkou energii, optimismus a rozhled, s jakými rehabilitační kliniku VFN v Praze vedla.

Výborné učitele jsem také potkala na katedře hudební výchovy PedF UK při studiu speciální pedagogiky. Z těch děkuji především dr. Aleně Tiché a doc. Jaroslavu Herdenovi za zprostředkování lidského přístupu a kvalitní metodiky při výuce. Za rozvoj mé muzikoterapeutické odbornosti patří můj dík Josefu Krčkovi, jež (nám, studentům muzikoterapeutické školy Musica Humana) uměl předat mnohem více než jen znalosti a dovednosti, ale též pohled na člověka jako na „umělecké dílo“. Moje poděkování patří také belgickému muzikoterapeutovi prof. Jos de Backerovi, který mi umožnil stáž na jeho klinice a účastnit se i výuky muzikoterapie na Katolické univerzitě v Lovani. Ráda bych chtěla poděkovat paní dr. Heidi Fausch, švýcarské muzikoterapeutce, jejíž vhled do terapeutického procesu a propojení metodiky psychodramatu a muzikoterapie mě velmi oslovil. Další významnou muzikoterapeutkou, kterou jsem mohla osobně poznat, byla dr. Chava Sekeles z Izraele, která se věnovala celou svou bytostí muzikoterapii pro oběti násilí. Děkuji také kanadské muzikoterapeutce dr. Heidi Ahonen, u které jsem získala náhled na metodiku supervize v muzikoterapii, tak, aby byla více podpůrná a hojivá než obtěžující. Také bych chtěla poděkovat profesoru Wolfgangu Mastnakovi za jeho účast při podpoře české muzikoterapie, kterou svým rozhledem v mnoha oborech a osobní otevřeností pomohl zkvalitnit. Obrovský dík patří paní dr. Yvonně Lucké, která (kromě toho, že je průkopnicí metody Pesso-Boyden psychomotorické psychoterapie v ČR) je velmi moudrou ženou s vhledem do mnoha vrstev terapeutických procesů.

Děkuji také všem kolegům z Kliniky rehabilitačního lékařství 1. LF UK za vstřícný postoj k rozvoji oboru muzikoterapie na klinice, protože v prostředí českého zdravotnictví jde bezpochyby stále o ne příliš zavedený přístup. Přednostce kliniky MUDr. Yvoně Angerové děkuji za to, že kliniku vede dále v duchu výše zmíněných předchůdců a s velkou neurorehabilitační erudicí. Za vstřícnost k muzikoterapeutickému oboru a psychosomatický vhled do problematiky patří dík primářce MUDr. Natálii Šebkové. Kolegyni Bc. Anetě Křivánkové děkuji za skvělou spolupráci a ochotu se v muzikoterapii vzdělávat.

Ráda bych vyjádřila díky také celé řadě mých přátel, kteří byli ochotni se mnou diskutovat či číst a kritizovat část textu. Především děkuji Magdaléně Martinovské, která darovala do knihy své kresby. A na závěr bych chtěla velmi poděkovat mé rodině, především manželovi Jiřímu, bez jehož pochopení bych tuto práci nemohla vykonávat.

Pár slov úvodem k druhému vydání…

Během doby, která uplynula od prvního vydání této knihy, jsem získala celou řadu podnětů od pacientů, absolventů kurzů, studentů i dalších čtenářů knihy. Sbírala jsem jejich poznámky, všímala si často kladených otázek a zároveň se snažila podchytit nové poznatky. Zažila jsem řadu inspirujících setkání, účastnila se několika kongresů a četla jsem velmi zajímavé knihy i výsledky výzkumů v oboru. Důležité byly také příběhy konkrétních pacientů či klientů z muzikoterapeutických setkání.

V tomto vydání se snažím opravit nepřesnosti a doplnit chybějící souvislosti. Do knihy tak přibyly dvě nové kapitoly zaměřené na různé muzikoterapeutické přístupy, metody a techniky. Mají napomoci získání barvitého pohledu na obor muzikoterapie, poukázat na hlubší prameny toho kterého přístupu a podat lepší přehled o stavu muzikoterapie v zahraničí.

Obor muzikoterapie se také během doby posunul. Vědecká zkoumání jsou podrobena přísnému hodnocení a je potěšením, že řada prací obstála v hodnocení Cochrane Collaboration Review (EMTC-Cochrane 2020). U nás bylo zpracováno velké množství bakalářských, magisterských i doktorských prací, které se muzikoterapií zabývají. Na Univerzitě Palackého v Olomouci je již možné muzikoterapii studovat v magisterském studiu! A ráda bych tímto poděkovala doc. Jiřímu Kantorovi za jeho velké úsilí, díky kterému tento studijní obor zde vznikl. Velice mě také těší, že výsledkem usilovné práce řady dalších muzikoterapeutů je rozšíření odborného i laického povědomí o našem oboru v České republice.

Bohužel nás také během tohoto času opustily některé známé a vážené osobnosti z mého pracoviště i muzikoterapeutické obce (prof. Jan Pfeiffer, prof. Olga Švestková, dr. Chava Sekeles, dr. David Aldridge, dr. Marianne Muteskjö, …) – což je pro mě o to smutnější, že jsem je dobře znala.

Ráda bych poděkovala všem mým skvělým kolegům jak z kliniky, tak z muzikoterapeutické asociace CZMTA, neboť týmová spolupráce je vždy velkým přínosem. Děkuji také dr. Jaroslavě Kotůlkové, za její cenné připomínky k textu knihy. Velký dík patří i mému manželovi a mému synovi za podporu při dokončování tohoto druhého vydání.

Dovolte mi popřát muzikoterapii další úspěšný rozvoj s napojením na evropské a světové trendy, v atmosféře vzájemného naslouchání a obohacování. Přála bych si, aby i vydání této knihy k tomu přispělo.

1Muzikoterapie

1.1Působení hudby na člověka

„Síla hudby sjednocovat a léčit... je obrovská. Je to ta nejhlubší nechemická léčba.“

Oliver Sacks, Awakenings

Lidstvo je s hudbou neodmyslitelně spjato. Vždycky tomu tak bylo a pravděpodobně tomu tak bude i nadále. Účinek hudby je natolik všestranný, že působí na člověka bez ohledu na původ, etnickou skupinu, náboženství nebo politickou příslušnost. Hudba pomáhá vyjádřit emocionální, fyzický i mentální stav, umožňuje osobní prožívání nejen radosti a bolesti.

Než se podíváme na konkrétní objektivní fakta, která provázejí vliv hudby na člověka, nechme promluvit umění slova o hudbě ústy Lorenza v Kupci benátském:

„... To proto Orfeus mohl písní pohnout

stromy a kameny a povodněmi.

Nic není hrubé, tvrdé, vzteklé dost,

aby to hudba nedovedla změnit.

Člověk, co nemá v sobě milost hudby,

jehož se netkne soulad krásných tónů,

je schopen zradit, vraždit, krást a plenit

a jeho duch je ztemnělý jak noc,

podsvětí černé vládne jeho touhám...“

(The Merchant of Venice, v překladu Martina Hilského, s. 301).

Básnický obraz Williama Shakespeara krásně znázorňuje jednu z vlastností působení hudby na člověka – zušlechtění jeho charakteru. Hudba má však mnohé další rysy: umí povznést a potěšit, ale také pomoci prožít smutek. Má moc nás aktivovat i zklidnit, dodat vojsku odvahu či podtrhnout slavností ráz události. Jak na nás hudba v té které chvíli působí, záleží na mnoha faktorech, především na jejím tempu, dynamice, harmonii, ale i melodii a barvě tónů. Taktéž nás ovlivňují naše zkušenosti a asociace.

Všeobecně přinášejí skladby v tempu andante („krokem“, cca 64 dob za minutu) pocit klidu a uvolnění. Naopak skladby v tempu allegro vivace („rychle, živě“), které jsou v tempu okolo 152 dob za minutu, vyvolávají pocity radosti, nadšení a vitality. Vzrušující skladba hraná například con fuoco („s ohněm“) má stimulující účinek: zrychlí se srdeční frekvence, krev proudí rychleji, otevírají se kapiláry, rozšiřují se zornice. Při poslechu skladby v uklidňujícím rytmu dochází naopak mimo jiné ke zpomalení srdeční činnosti, krevního oběhu i dechu a ke zúžení zornic.

Hudební prožitek však nelze chápat jako pouhou reakci na hudební podněty. Fyziologické změny, které jsou způsobeny vlivem hudby, jako je změna rytmu dýchání, krevního tlaku, elektrického odporu kůže, zornic a změna aktivit v mozku se dnes již dají objektivně změřit pomocí nejmodernějších zobrazovacích metod: funkční magnetické rezonance (fMR), pozitronové emisní tomografie (PET) či elektroencefalogramu (EEG). Čím vším tedy nasloucháme?

Hudba působí na celou osobnost člověka a nasloucháme jí doslova každou buňkou našeho organismu. Naše tělo se tak podobá obrovskému rezonančnímu hudebnímu nástroji. Zajímavé je, že i od narození neslyšící lidé mají podobné reakce. Mozkové vlny rozeznáváme podle vyšetření EEG jako vlny beta (13–30 Hz), které jsou jakýmsi vnějším ukazatelem běžného bdělého stavu vědomí; vlny gama (25–100 Hz) pak ukazují zesílenou koncentraci a pozornost (či silný stres, úzkost, reakce na mezní situace). Vlny alfa (7,5–12,5 Hz) indikují zklidněný stav běžný těsně před usnutím či při relaxaci, který je spojen s větší produkcí endorfinů, tzv. hormonů štěstí. Zvuk bubnu aktivuje mozek na frekvencích 4–7 Hz, což odpovídá EEG frekvenci théta (meditace, intuice, paměť); ještě níže (0,5–4 Hz) je pak pásmo delta (hluboký spánek, útlum pozornosti a regenerace). Na nás ale působí více akustických podnětů. Člověk se nachází v oceánu vibrací a ne vše je mozek schopen prostřednictvím sluchu registrovat. Zvuk slyšíme v rozmezí zhruba od 16 Hz do 20 000 Hz, což je poměrně malá část z našeho zvukového vnímání. Zvukové vlny ale působí na celý organismus.

Hudba se dá přirozeně analyzovat na složku melodickou, rytmickou, dynamickou a harmonickou. Na prvním místě uveďme vliv rytmu na člověka. Rytmus je nesmírně důležitý pro zdravý vývoj člověka, například vzpomeňme rytmus bdění a spánku nebo rytmus ročních období. Prožívání rytmu cyklů v přírodě i v životě člověka je podstatné pro úspěšný vývoj pohybu, řeči i třeba psaní. Rytmus je zmíněn ve všech kapitolách této knihy. Harmonická složka hudby působí celkový soulad, o tom více ve druhé kapitole. Většina lidí vnímá harmonickou hudbu jako libou zcela přirozeně, podobně jako zvuky z přírody: zpěv ptáků, šumění stromů, bubnování deště, bzučení hmyzu, zurčení potůčku a podobně. Melodii tvoří jednotlivé tóny, je příběhem, myšlenkou, cestou. Barva tónu a hlasu je také velmi ovlivňujícím hudebním aspektem. Slyšitelné zvuky dokážeme vnímat uchem i celým tělem.

Působení hudby na naše tělesné systémy závisí na aktuální náladě, temperamentu či přístupnosti daného jedince, ale také na našich zkušenostech a prostředí. Preventivní funkce hudby má významný efekt pro každého, u dětí však bývají dopady vlivu hudby zpravidla nejcitelnější. Zprostředkovat dětem hudbu vhodným způsobem – těm nejmenším především zpívat – je důležité pro jejich zdravý emoční a rozumový vývoj, rozvoj komunikace, sebepojetí, sociálních vazeb, rytmu, pohybu a řeči.

Existuje „Mozartův efekt“?

Jeden z důležitých objevů v oblasti vlivu hudby na člověka nese jméno slavného skladatele a virtuózního klavíristy. Jedná se o předpoklad, že Mozartova hudba příznivě ovlivňuje některé kognitivní funkce: Krátkodobě zlepšuje proces učení, paměť a výkonnost v prostorové představivosti. Díky zveřejnění výsledků zajímavých výzkumů se tak ve společnosti oživuje zájem o hudební vzdělání. Zmiňme nejdůležitější výzkumy v tomto ohledu (čerpáme ze shrnujícího článku Thomase Hallyho (2009)):

K zásadním závěrům došla mimo jiné dr. Frances Rauscherová a její kolegové z kalifornské univerzity: „Vysokoškoláci po poslechu 10 minut Mozartovy sonáty D-dur (pro dva klavíry) dosahují v testu prostorové inteligence o 8–9 bodů lepších výsledků než v případech, kdy nic neposlouchali. Toto »zvýšení IQ« trvalo jen 10 až 15 minut. Někteří psychologové nebyli schopni tento efekt spolehlivě určit, jiní jej potvrdili. Dr. Rauscherová zdůraznila, že Mozartův efekt se váže pouze na prostorové myšlení a prostorovou představivost, nikoliv na inteligenci obecně.“

Zkoumaly se rovněž malé děti: „Ve výzkumu školních dětí bylo zjištěno, že ty, které alespoň půl roku cvičily hru na hudební nástroj, si vedly o 30 % lépe než děti stejného věku, které půl roku navštěvovaly počítačové kurzy pro děti nebo které neabsolvovaly žádnou zvláštní průpravu. Zlepšení bylo opět vidět hlavně na prostorovém myšlení a prostorové představivosti. Mozartův efekt tentokrát vydržel 24 hodin, což je připisováno délce tréninku a pružnosti mladého mozku.“ Je obecně prokázáno, že zlepšení prostorového myšlení má podstatný vliv na zlepšení matematických schopností.

Zajímavé pokusy prováděl i E. Glenn Schulenberg z University v Torontu: „Nabídl šestiletým dětem v torontském regionu zdarma týdenní kurzy zpěvu či hry na klavír na Královské konzervatoři (Royal Conservatory of Music). Třetina dětí zahrnutých do studie navštěvovala kurzy herectví, zatímco další skupina šestiletých nebyla nijak speciálně vedena. Před započetím studie byly děti otestovány za použití stupnice Wechsler Intelligence Scale for Children (WISC). Po těchto testech nastoupily děti do školy a byly vyučovány v oddělených skupinách. Při přechodu z prvního do druhého ročníku byly děti opět testovány. Všechny se zlepšily v průměru minimálně o 4,3 bodu. Schulenberg připisuje toto zlepšení »pouze školní docházce«. Děti, které se učily zpěvu či hře na klavír, se však zlepšily ještě více, a to o 7 bodů, jinými slovy o 2 až 7 bodů více než děti z herecké průpravy či děti bez speciální přípravy.“

Schulenbergova studie dokazuje, že Mozartův efekt rozvíjí obecnou inteligenci, nikoliv jen prostorovou inteligenci: „Nárůst byl sice malý, ale patrný“. Hally dále píše: „Dřívější práce dr. Rauscherové se zaměřovaly pouze na prostorovou inteligenci a nepočítaly s možným efektem na celkové IQ. Rauscherová věří, že porozumění hudbě (zejména dovednost převádět symboly ve zvuky) je přenosné na další schopnosti, jelikož sdílejí podobné nervové cesty. Oba zmínění vědci doporučují, aby výuka hudby byla součástí studijních plánů.“ Zde je třeba podotknout, že některé země již kladou velký důraz na hudební výuku v rámci základního vzdělání. Na hudbu v rámci základní školy se více dbá například ve Švýcarsku, Nizozemsku, Japonsku nebo Jižní Koreji.

Hally také zmiňuje dr. Gordona Shawa, spolupracovníka dr. Rauscherové, který hudbu považuje za bránu k vyšším mozkovým funkcím. Podle něj nám hudba pomáhá pochopit, jak mozek funguje a má pozitivní vliv na naše myšlení a kreativitu. Zmiňuje jeho knihu Myslete na Mozarta (Keeping Mozart in Mind), v níž dr. Shaw popsal svůj pětadvacetiletý výzkum a zhodnotil také práce ostatních autorů týkající se vlivu hudby na mozek člověka.

Zajímavé jsou rovněž výzkumy prováděné lékařem Lewisem Thomasem, který testoval uchazeče o studium medicíny: „Zjistil, že ze všech studentů měli největší úspěšnost ti, kteří se v minulosti věnovali hudbě – plných 66 %. Oddělená studie sedmi a půl tisíce vysokoškoláků ukázala, že studenti, kteří se věnovali hudbě, rozuměli ze všech nejlépe psanému textu, a to lépe než studenti angličtiny, biologie, chemie i matematiky.“ Pozitivní účinky na emoce a rozvoj člověka potvrdila rovněž studie z University of Texas, pro kterou se nechalo testovat 362 studentů prvního semestru: „Studenti, kteří se zabývali hudbou, se dokázali lépe srovnat s úzkostmi či problémy s alkoholem a vyšli obecně emočně zdravější než jejich kolegové. Měli také více sebevědomí před, ale i během zkouškového období.“

1.2Vliv zvuku

Fyzikální podstata zvuku se popisuje encyklopedicky jako: „… mechanické vlnění šířící se pružným prostředím (plyny, kapaliny, pevné látky), které je schopno vyvolat sluchový vjem. Frekvence tohoto vlnění, které je člověk schopen vnímat, jsou značně individuální a leží v intervalu přibližně 16 Hz až 20 000 Hz.“ (Všeobecná encyklopedie Diderot 1998; 701)

Čím je zvuk nižší (odborně řečeno má menší frekvenci), tím je délka vlny delší. Větší délka vlny a větší akustická energie znamená větší mechanickou sílu vlny, a tedy intenzivněji vnímatelnou vibraci. Když uslyšíme například zvuk hromu nebo stojíme v blízkosti projíždějícího vlaku, ve větší nebo menší míře vnímáme zvuk celým tělem. Je to také jeden z důvodů, proč upřednostňujeme živý divácký zážitek před sebekvalitnějším záznamem. Hudební koncert tedy vnímáme nejen sluchem, ale doslova celým tělem. Jedná se o prožitek, kterému se záznam stěží vyrovná.

Základem pro vznik zvuku je vibrace těles či hmoty. Jedná se o kmitající molekuly tvořící zvukovou vlnu, která následně prochází prostředím. Akustická informace postupuje z periferní části sluchového orgánu do centrální nervové soustavy specifickou sluchovou dráhou a v mozku je zpracována. Při poslechu hudby postupuje zvuková informace do mozkové kůry korovou i podkorovou cestou. Reakce na zvuk se v somatické sféře projevují změnou svalového napětí, případně svalovou činností. Při rytmické hudbě pak můžeme u lidí pozorovat kývání hlavou, někdy i celým tělem, bubnování prsty do taktu či rytmické pohyby nohou.

Byť zvuky vnímáme nejen sluchem, pro slyšící osoby hraje sluch důležitou roli. Jak tedy funguje slyšení? Neurofyziolog prof. Josef Syka (2010) tento proces popisuje následovně: „Podobně jako všechny ostatní zvuky, tak i hudbu vnímáme prostřednictvím receptorů, které jsou uloženy ve vnitřním uchu. Podráždění, které vznikne v receptorových buňkách, se dál přenáší na vlákna sluchového nervu a z nich na další etáže sluchové dráhy. Informace projde pěti převodními jádry, až nakonec vstoupí do mozkové kůry.“ Při vnímání hudby také odlišně funguje levá a pravá hemisféra mozková, přesněji sluchová kůra, která je součástí spánkového laloku: „Pravá hemisféra je, zjednodušeně řečeno, velmi důležitá pro melodii, levá hemisféra je podstatná pro rytmus a řečové funkce.“ Toto rozdělení dominance hemisfér platí asi u 90 % osob.

Při vytváření i vnímání hudby je kromě celého těla dominantní zapojení mozku. Některé aktivity spojené s provozováním či poslechem hudby již vědci vysvětlili, ale mnohé nadále zůstává neprobádané. Pro terapeutické využití hudby je třeba zdůraznit její podstatný vliv na limbický systém. Toto komplexní uskupení mozkových struktur ležících po stranách thalamu je naším centrem emocí. Z limbického systému jmenujme především amygdalu, kde se ukládají vzpomínky spojené s pocity, a tedy i s tím, zda vnímaný zvuk cítíme jako libozvučný, či nikoliv.

Anatomické útvary, které jsou zodpovědné za vnímání zvukových vibrací celým povrchem těla, se nazývají taktilní neboli hmatové receptory. Jsou uloženy ve škáře, což je vrstva kůže skládající se z pojivové tkáně. Kdyby byly tyto receptory přítomny také ve vnitřních orgánech a tkáních, jako jsou jícen nebo střeva, cítili bychom jakési „vnitřní chvění“ patrně neustále. Vibrace uvnitř našeho těla cítíme také díky takzvaným proprioreceptorům, speciálním vnitřním receptorům uvnitř kosterního svalstva. Jejich bezchybná funkce je nutným předpokladem zdravého svalového tonu neboli napětí. Je-li v tomto ohledu pohybový či nervový systém nějakým způsobem narušený či nemocný, nemusíme být schopni chůze ani vzpřímeného držení postavy a naše tělo mohou sužovat křeče.

Zvukové vibrace rozechvívají buňky celého lidského těla a následně jsou zpracovávány mnoha dalšími kanály. Veškeré lidské vnímání se děje skrze vícero smyslů. Zvukovou vlnu mohou tedy vnímat i lidé, kteří jsou znevýhodněni nedoslýchavostí, hluchotou i hluchoslepotou. Jelikož však mají velmi dobře rozvinuty ostatní smysly, v těchto případech především hmat, vnímají dopad zvukové vlny na celý povrch těla daleko intenzivněji. Proto je zcela mylná představa, že s těmito lidmi nelze pracovat v terapii hudbou či tancem. Například neslyšící při terapii tancem mohou improvizovaně tančit v rytmu hudby. Rozkmitané molekuly zvukové vlny proudící vzduchem působí na jejich receptory v kůži. Následné zpracování v centrálním nervovém systému má za následek uvědomění si vibrací spojených s rytmem hudby. Rytmus pak mohou vnímat i skrze podlahu bosými chodidly nebo dlaněmi opřenými o rezonující materiály.

Frekvenční rozsah subbasových pulzací je přibližně 30–80 Hz. Z výzkumu T. Wigrama (1996) vyplývá, že „frekvence mezi 20 Hz a 50 Hz jsou vnímány podstatně intenzivněji v nižších tělních partiích, tj. částech těla od břicha, bederní oblasti a kosti křížové dolů k nohám. Konkrétně, 40 Hz byly lokalizovány na stehnech a dolních částech nohou. Frekvence mezi 40–70 Hz byly vnímány na hrudi a hlavě“ (Grocke, Wigram, 2007). Je třeba ale zdůraznit, že tyto údaje projevovaly v rámci výzkumu určitou proměnlivost a nelze je považovat za stoprocentně směrodatné. Souvisí to patrně s individuální citlivostí na dráždivý vjem, v tomto případě na zvukovou vibraci.

Náš mozek má obdivuhodnou schopnost selekce vjemů. Člověk je schopen škodlivé zvuky jako šumy a hluky různé intenzity vědomě nevnímat, ignorovat je, přesto tento „akustický smog“ na jeho organismus působí negativně. Ve výzkumu těchto účinků hluku na organismus se dospělo k závěrům, že je postižena nejen nervová soustava, ale celý organismus. Jednou z možností snížení „akustického smogu“ je právě využití hudby.

1.3Potřebujeme ticho?

Ticho k našim životům neodmyslitelně patří a je i součástí hudby. Jaké asociace v nás slovo „ticho“ vlastně vyvolává? Někteří lidé říkají, že klid a uvolnění, jiní naopak prázdno a smrt. Ale ticho může představovat především náš svobodný prostor. Záleží jen na nás, jaké mu dáme emocionální zabarvení – zda spíše pozitivní, či naopak víceméně negativní. Přitom nás samozřejmě výrazně ovlivňuje to, co si s tichem spojujeme v našem podvědomí. K harmonii v nás i kolem nás potřebujeme vyváženou dávku ticha i zvuků.

Existují různé druhy ticha: Jiné je „ticho“ v lese za krásného letního dne a jiné je ticho před bouří. Jinak vnímá ticho člověk, který se ztratil v horách, jinak ten, jemuž se splnil velký sen. Jiné je ticho před svítáním v přírodě a jiné ve věznici. Představme si ono hmatatelné ticho těsně před tím, než dirigent orchestru pokyne k nasazení prvního tónu. Ticho bývá v dnešní době často opomíjeno, protože buď vnímáme neustále nějakou zvukovou kulisu, nebo nechceme slyšet myšlenky našeho vnitřního světa. Přitom ticho nutně potřebujeme k tomu, abychom mohli býti sami sebou a se sebou samými, někdo více, jiný méně.

Jak už bylo řečeno, skoro každý umí odlišit libozvučné a nelibozvučné zvuky. Tyto zvuky mohou být léčivé, nebo naopak (jde-li o výraznější šumy nebo hluky) přímo škodlivé. Odtud vzniká pro člověka zátěž, která může vést ke stresům, vnitřnímu napětí a dalším potížím. Je tedy jistě prospěšné se nevyžádanému hluku vyhýbat, mít pod kontrolou to, co poslouchat chceme a co nechceme, a někdy prostě jen „poslouchat ticho“.

1.4Pojem muzikoterapie

Muzikoterapie je terapeutický obor, jenž využívá hudby či hudebních prvků k dosažení nehudebních cílů. Těmito metami jsou nejčastěji cíle léčebné, ale může jít i o osobní rozvoj, zlepšení kvality života či mezilidských vztahů.

Definicí muzikoterapie je celá řada. Světová federace muzikoterapie WFMT (World Federation of Music Therapy) definuje muzikoterapii následujícím způsobem:

„Muzikoterapie je profesionální použití hudby a jejích prvků jako intervence ve zdravotnictví, vzdělávání a každodenním prostředí s jedincem, skupinou, rodinou nebo komunitou, která usiluje o optimalizaci kvality jejich života a zlepšení jejich psychického, sociálního, komunikačního, emocionálního a duševního zdraví a pohody. Výzkum, praxe, vzdělání a školení v klinické muzikoterapii vycházejí z profesionálních standardů v souladu s kulturním, společenským a politickým kontextem.“ (www.musictherapyworld.net, 2011)

Dřívější definice (1997) uváděla, že „kvalifikovaný muzikoterapeut využívá hudebních prvků (zvuk, rytmus, dynamiku, melodii a harmonii) s klientem nebo skupinou v procesu usnadnit a podpořit komunikaci, vztahy, vzdělávání, mobilitu, vyjadřování, organizaci a další důležité terapeutické cíle, aby byly splněny fyzické, emocionální, mentální, sociální a kognitivní potřeby“ (Smith, 2003).

Brusciova definice muzikoterapie pak uvádí: „… muzikoterapie je cílevědomý proces, během něhož muzikoterapeut pomáhá klientovi zlepšit, udržet nebo obnovit pocit duševní pohody. Využívá k tomu hudební prožitky a jako dynamická hnací síla slouží vztahy, které se vytvoří skrze hudební prožitky“ (Bruscia, 1998).

Není však podstatné, jaká konkrétní definice nám připadá nejvhodnější, jako spíše, jak jsme schopni muzikoterapii využívat v praxi, přirozeně v souladu se všemi etickými a terapeutickými pravidly, abychom byli schopni pomoci lidem s konkrétními obtížemi. Podstatné je nabídnout člověku pomoc, nikoliv pomoc nutit, stanovit krátkodobý a dlouhodobý terapeutický plán a během muzikoterapeutického procesu provádět objektivní hodnocení vlivu muzikoterapie a po ukončení procesu být schopen tento proces zhodnotit. Ale především musíme mít na paměti, že chceme danému jedinci pomoci a jeho situaci se snažit zlepšit, nikoliv zhoršit, protože muzikoterapie může, je-li použita necitlivým přístupem, také ublížit (viz kapitola 12.1).

Při provádění cílené muzikoterapie musíme samozřejmě dodržovat terapeutický cíl, například zlepšení řečového projevu, ale zároveň sledujeme, jak zvolené hudební prvky působí na klientův dech, náladu, držení těla a podobně. Je velmi obtížné se zaměřit na všechny aspekty najednou, proto doporučujeme si určit jeden dominantní cíl, kterému věnujeme zvláštní pozornost, a ostatním se věnovat v pozadí.

1.4.1Krátký vhled do historie

Hudba je v našich životech přítomná odedávna. Již naši dávní předkové provozovali hudbu při různých obřadech, rituálech a také k uzdravování, protože věřili v její moc. Terapii hudbou znaly v podstatě všechny starověké civilizace (Egypt, Asýrie, Babylón, Izrael, Řecko, Řím). Například v Egyptě se již před 3000 lety používala zajímavá léčebně terapeutická metoda: Nemocní byli naloženi do loděk a plaveni po Nilu za doprovodu uklidňujících tónů jednoduchých hudebních nástrojů.

Řekové chápali hudbu také jako prevenci v otázce mentální hygieny, hudební terapií se zabývali též myslitelé Pythagoras, Platón nebo Aristotelés. Jedním z nejstarších důkazů o spojení hudby a medicíny této doby je často tradovaný biblický příběh, ve kterém se vypráví, že vojevůdce a budoucí král David léčil hrou na harfu deprese krále Saula. V mnoha starých kulturách, nejen v Egyptě a v antickém Řecku, se používaly prakticky, ale i teoreticky důmyslně propracované koncepce formování člověka pomocí hudby. Mezi tyto koncepce řadíme například kult boha Dionýsa, nauku o ethosu v hudbě a Aristotelovo pojetí katarze prostřednictvím umění. Aristotelés dále doporučoval využití dórské stupnice, které připisoval duchovní sílu, a stupnice lydické, které naopak připisoval velký vliv na pozitivní vývoj dětí.

Ve středověku byla terapie hudbou velmi pestrá, nicméně písemných zdrojů je pomálu. Mezi významné postavy je možné zařadit např. filozofa Severina Boëthia, který napsal knihu De institutione musica (Úvod k hudbě), zde se také objevuje termín „musica humana“ – tedy hudební harmonie v duši a těle člověka. Na vnímání jedince a jeho zdraví byl důležitý vliv Galéna a jeho humorální teorie. Jmenujme také Svatou Hildegardu z Bingenu, která mimo jiné sepsala encyklopedickou knihu znalostí z medicíny Causae et curae a encyklopedii léčivých bylin Liber simplicis medicinae. Neopominutelné je užití hudby v církevním a náboženském pojetí – svatý Augustin sice doporučoval hudbu jen pro nemocné, aby se zdraví nerušili od rozjímání, ale uznával posílení nemocných. Významnou osobností byl také arabský křesťanský lékař Butan, který využíval hudbu pro vyrovnávání homeostázy u pacienta. Speciální hudba užívaná k léčbě po kousnutí jedovatým pavoukem dostala dokonce jméno Tarantela. Takzvaná „slavnostní“ hudba byla používána pro radost z jídla a dobré trávení.

Renesance a novověk přinesly revitalizaci muzikoterapie. V roce 1673 vydal jezuita Athanasius Kircher významné dílo Phonurgia Nova, ve kterém se zabývá hudbou a jejím působením na harmonické složení těla a jeho vnitřní fyziologické a biochemické procesy. V Anglii se začalo využívat hudby při léčbě duševních poruch a ve Francii na chirurgicky léčené pacienty. Anglický lékař Richard Brocklesby vytvořil v 17. století první ucelenou koncepci muzikoterapie nazývanou Iatromusica (Reflections on Antient and Modern Music, 1749). Brocklesby zdůrazňoval souvislost mezi psychosomatickými pochody lidského těla a vnímáním hudby. Koncepce byla založena na přesvědčení, že vibrace způsobované hudbou z nemocného těla vypuzují jedovaté látky. Za nejpřínosnější byl považován rytmus, proto byly komponovány speciální léčebné skladby tanečního charakteru.

V 19. století silné účinky hudby mnohem více oceňovali vojáci než lékaři. Vojáci využívali hudbu ke zvyšování a udržování kázně, zahánění únavy a budování kolektivního ducha svých jednotek. Každý pluk měl v té době svou vlastní vojenskou kapelu (Havel, 2002). Ještě začátkem 20. století nebyla muzikoterapie považována za plnohodnotnou vědeckou terapeutickou metodu, byla dokonce označovaná jako „vědy nedůstojná hra“ (Šimanovský – In Mátejová, 1980). Až po skončení druhé světové války můžeme zaznamenat nové impulzy k výzkumu a experimentování. Zatímco v Evropě se muzikoterapie rozvíjí v podobě teoretických prací, v Americe se upřednostňuje empirický výzkum na klinikách.

Nezávisle na sobě vznikly dvě hlavní školy muzikoterapie: švédská a americká. Švédskou školu, která je orientována výrazně psychoterapeuticky, založil roku 1948 Alexis Pontvik. Vychází z hlubinné psychologie a funkci muzikoterapie pokládá za ústřední, protože „hudba je schopná proniknout do hlubších vrstev psychiky než slovo“. Ke švédské škole se hlásí také Norsko, Dánsko, Finsko a Island. Všechny tyto státy zastřešovala muzikoterapeutická společnost Nordisk Forbund for Pedagogisk Musiktherapie (Mátejová, 1980).

Muzikoterapie jakožto součást medicíny se začala intenzivně rozvíjet po druhé světové válce v amerických nemocnicích v rámci péče o válečné veterány (Kantor, 2009). V Americe byl též zaznamenán pokus na základě empirie vytvořit takzvanou hudební farmakologii, tedy předpis konkrétních skladeb na konkrétní diagnózy. Od roku 1944 se muzikoterapie vyučovala jako studijní obor na několika amerických univerzitách. V roce 1950 pak byla ve Spojených státech založena Americká asociace muzikoterapie (American Music Therapy Association, AMTA). Národní asociace pro muzikoterapii (National Association for Music Therapy, NAMT) založená roku 1950 vydává od roku 1964 Journal of Music Therapy. V Evropě pak byl v roce 1959 tento studijní obor otevřen ve Vídni a dodnes patří k prestižním studijním programům. Rok předtím založila ve Velké Británii hudebnice Juliette Alvinová a dirigent Adrian Boult Britskou společnost pro muzikoterapii (British Society for Music Therapy, BSMT) vydávající časopis British Journal of Music Therapy. Nicméně toto rozdělení muzikoterapeutických škol je potřeba brát jako jisté zjednodušení, neboť v každé zemi se muzikoterapie samozřejmě rozvíjela i v souvislosti kulturních a historických tradic dané země.

Mezi průkopníky využívání hudby pro její léčebné a výchovné účinky v České republice patřili MUDr. Karel Slavoj Amerling (1807–1884), někdejší ředitel Ústavu pro slabomyslné děti v Praze, a František Bakule (1877–1957), pedagog a ředitel Jedličkova ústavu. Bakule považoval za nejúčinnější výchovné prostředky lásku a umění. V roce 1917 založil Sbor Bakulových zpěváčků tvořený dětmi s tělesným postižením. Tento sbor se proslavil i ve světě. V podobném duchu se pak v Jedličkově ústavu rozvíjela muzikoterapie pod vedením profesorů Františka Kábeleho, Miroslava Střeláka a učitelky Marie Sládečkové. V průběhu šedesátých let 20. století se muzikoterapie začala využívat v Psychiatrické léčebně v Praze-Bohnicích a na Foniatrické klinice v Praze pod vedením MUDr. Miloše Seemana a v Logopedickém ústavu v Praze (Šimanovský, 1998).

Dalšími významnými představiteli rozvoje muzikoterapie v České republice jsou Jitka Schánilcová Vodňanská, která se muzikoterapii věnovala v Protialkoholní léčebně U Apolináře v Praze, a dále muzikant Josef Krček, který založil muzikoterapeutickou školu Musica Humana. Každý z nich představuje osobitý směr muzikoterapie a jsou pro rozvoj muzikoterapie v České republice zásadní.

Přirozeně zde nelze uvést všechna jména významných praktikujících muzikoterapeutů, proto zmiňme výběrově alespoň několik zástupců, jejichž jména byla a jsou podstatná pro rozvoj muzikoterapie v České republice – kromě již uvedených Jana Procházková, Noemi Komrsková, Zdeněk Šimanovský, Matěj Lipský, Jiří Kantor, Tomáš Procházka, Zdeněk Vilímek, Zuzana Ouředníčková, Jana Fojtíčková, Anna Neutwirthová, Petr Broniš a mnozí další.

Ve vyspělých zemích vnímáme výrazný směr chápat muzikoterapii jako legitimní a plnohodnotnou, nejčastěji zdravotnickou profesi. Nepochybně tento posun souvisí s rostoucím poznáním i povědomím o psychosomatických příčinách vzniku nemocí, také se snahou o poskytování komplexní a ucelené zdravotní i sociální péče. Co se Evropy týče, má muzikoterapie tradici především ve Velké Británii, Skandinávii, Rakousku, Německu, ale také v Belgii, Holandsku a Francii. V České republice je muzikoterapie ještě často vnímána spíše jako alternativní, doplňkový léčebný přístup a pro širší veřejnost představuje stále velkou neznámou. Ale je nutné podotknout, že od prvního vydání této knihy se povědomí o muzikoterapii v odborné veřejnosti výrazně zlepšilo.

Úroveň odbornosti oboru na mezinárodní úrovni zastřešuje Evropská muzikoterapeutická konfederace (European Music Therapy Confederation, EMTC), jejímž členem je Česká republika od roku 2009, a dále Světová federace muzikoterapie (World Federation of Music Therapy, WFMT). Majoritní profesní organizací je v České republice Muzikoterapeutická asociace České republiky (CZMTA), která sdružuje většinu aktivních českých muzikoterapeutů.

V České republice lze od roku 2019 studovat muzikoterapii v magisterském studijním programu v Ústavu speciálněpedagogických studií na Pedagogické fakultě Univerzity Palackého v Olomouci. Sbor vyučujících tvoří významní evropští muzikoterapeuti, například prof. Schumacherová z Berlína, prof. Jos de Backer z Katolické univerzity v Lovani, dr. Elena Fitzhum z Vídně, prof. Jaakko Erkkilaa z Finska, prof. Wolfgang Mastnak z Mnichova a řada dalších.

Některé další vysoké školy nabízejí možnost postgraduálního studia prostřednictvím kurzů v rámci celoživotního vzdělávání, jehož smyslem je prohloubení odborné kvalifikace – nejčastěji pro psychology, speciální pedagogy či lékaře. Kromě toho renomovaní muzikoterapeuti nabízejí soukromé kurzy s různými úrovněmi garance či akreditace.

1.4.2Mezioborové souvislosti

Muzikoterapie je široký obor, nikoliv striktně ohraničený. Je aplikovatelný do mnoha různých prostředí a souvislostí, a proto je důležité sledovat interdisciplinární a mezinárodní souvislosti výzkumu, vzdělávání i jeho aplikace a nenahlížet problematiku pouze z úzkého zorného úhlu.

V dnešní době obor muzikoterapie spolupracuje s mnoha různými jinými obory – stručně vyjádřeno níže uvedenou myšlenkovou mapou (graf 1).

1.5Aktuální trendy v muzikoterapii

Svět se rychle vyvíjí a obor muzikoterapie také. Je zřejmé, že i když mnoho odborníků pracuje s určitou cílovou skupinou, multidisciplinární přístup je stále žádanější. Právě v tomto oboru je obzvlášť důležitá spolupráce a výměna zkušeností a poznatků mezi praktikujícími muzikoterapeuty a badateli příbuzných oborů, díky čemuž lze přispět ke zdraví jednotlivců, skupin, komunit i celé společnosti.

1. Jeden z hlavních směrů současného vývoje muzikoterapie má těžiště v oblasti neurověd. Jde o zkoumání funkcí a struktur mozku či fyziologických reakcí člověka v souvislosti s aplikací hudby a muzikoterapií vůbec. Jmenujme několik představitelů z této oblasti:

•Michael H. Thaut (Univerzita v Coloradu, USA) – profesor neurověd a muzikoterapie, jeden z hlavních zakladatelů „neurologické muzikoterapie“, zaměřuje se na funkce mozku v souvislosti s působením hudby, zejména s časovým zpracováním informací v mozku souvisejících s rytmicitou, a biolékařských aplikací hudby na neurologickou rehabilitaci kognitivních a motorických funkcí.

•Volker Hömberg (Nemocnice v Bad Wimpfenu, Německo) – přednosta neurologické kliniky, špičkový neurolog, bývalý president Světové federace neurorehabilitace (WFNR).

•Wendy Magee (Temple University ve Filadelfii, USA) – profesorka muzikoterapie, aktivně zkoumá jako praktik i výzkumník pacienty po traumatickém poškození mozku.

•Stefan Koelsch (Univerzita v Bergenu, Norsko) – profesor biologické a hudební psychologie, zabývá se neurokognitivní oblastí.

•Teppo Särkämö (Univerzita v Helsinkách a Univerzita v Jyväskylä, Finsko) – docent psychologie, zkoumá nervové mechanismy hudby a řeči, mechanismy mozkové plasticity sluchových a kognitivních funkcí a aplikaci klinického použití hudby u pacientů, kteří trpí různými neurologickými onemocněními. Jeho výzkum se specializuje zejména na to, jakými způsoby hudba a mluvené slovo ovlivňují kognitivní, emocionální a sluchové funkce v mozku.

•Mari Tervaniemi (Univerzita v Helsinkách a Univerzita v Jyväskylä, Finsko) – vede výzkumný tým, který je zaměřen na zkoumání mechanismů lidského sluchového poznávání, emocí i zkušeností pomocí metod zobrazování mozku a metod z aplikované psychologie.

•Felicity Baker (Univerzita v Melbourne, Austrálie) – profesorka muzikoterapie, specializuje se na neurorehabilitaci a techniku komponování písní (songwriting) jak ve výzkumu, tak v praxi.

2. Další rychle se rozvíjející oblastí je problematika duševního zdraví:

•Jos de Backer (Univerzita v Lovani, Belgie) – profesor muzikoterapie, zabývá se oblastí psychiatrie (především psychóz) a aplikací psychodynamických přístupů na oblast muzikoterapie.

•Hanne Mette Ochsner Ridder (Univerzita v Aalborgu, Dánsko) – profesorka muzikoterapie, zabývá se muzikoterapií u osob s demencí.

•Jaakko Erkkila (Univerzita v Jyväskylä, Finsko) – profesor muzikoterapie, věnuje se oboru psychiatrie, především se zabývá muzikoterapií osob trpících depresemi.

•Hellen Odell-Miller (Anglia Ruskin University v Cambridge, Spojené království) – profesorka muzikoterapie, vedoucí výzkumného týmu, pracuje například s pacienty s poruchou osobnosti.

•Christian Gold (Grieg Academy of Music, Univerzita v Bergenu, Norsko) – profesor muzikoterapie, zabývá se především metodologií a systematizací výzkumu v muzikoterapii.

•Julie Sutton (Centrum pro psychoterapii v Belfastu, Spojené království) – psychoanalytička a muzikoterapeutka, věnuje se praktické muzikoterapii v mnoha různých oblastech problematiky duševního zdraví.

•Helen Loth (Vysoká škola umění v Cambridge, Spojené království) – muzikoterapeutka a výzkumnice, pracuje s pacienty s poruchou příjmu potravy.

•Alicia Ann Clair (Univerzita v Kansasu, USA) se věnuje oblasti geriatrie a demence.

•Ae-Na Choi (Jižní Korea) se zabývá muzikoterapií prospěšnou pro pacienty s úzkostnými stavy.

•Gro Trondalen (Univerzita v Oslu, Norsko) – profesorka muzikoterapie, specializuje se na různé vztahové oblasti skrze muzikoterapii.

•Heidi Ahonen (Wilfrid Laurier University, Kanada) – profesorka muzikoterapie, ředitelka Institutu pro výzkum muzikoterapie Manfreda a Penny Conradových (The Manfred and Penny Conrad Institute for Music Therapy Research, CIMTR). Věnuje se například tématu supervize v muzikoterapii a hudební improvizace.

•Rolando Benenzon (Univerzita v Buenos Aires, Brazílie) – profesor muzikoterapie a psychiatrie, zabývá se analytickou muzikoterapií. Je po něm pojmenováno centrum pro muzikoterapii a nonverbální psychoterapii v Belgii (Le Centre Benenzon Belgique).

•Patrik N. Juslin (Univerzita v Uppsale, Švédsko) – profesor psychologie, zaměřuje se na výzkum a výuku hudební psychologie, věnuje se tématům, jako jsou učení hudební expresivity, emoce v hudbě, hudba pro zdraví a subjektivní pocit pohody. Je členem Mezinárodní společnosti pro výzkum emocí (The International Society for Research on Emotions, ISRE).

•Alan Turry (Steinhardt School of Culture, Education and Human Development, New York, USA) – ředitel Nordoff-Robbins Centra v New Yorku, věnuje se součinnosti hudební psychologie, psychoterapie a muzikoterapie.

3. Oblast paliativní muzikoterapie a podpory v obtížných životních situacích:

•Clare O’Callaghan (Nemocnice sv. Vincenta v Melbourne, Austrálie) – muzikoterapeutka a výzkumnice, dlouhodobě pracuje v oblasti paliativní péče (začala již v roce 1985).

•Tia DeNora (Univerzita v Exeteru, Spojené království) – profesorka hudební sociologie, zabývá se tématy životní cesty a zdraví, věnuje se lidem s demencí a také komunitní muzikoterapii.

•Cheryl Dileo (Temple University ve Filadelfii, USA) se věnuje prakticky i výzkumně muzikoterapeutické intervenci v různých oblastech, včetně terapie u osob se závislostmi.

•Collin Lee (Wilfrid Laurier University ve Waterloo, Kanada) – profesor muzikoterapie, má rozsáhlé klinické a supervizní zkušenosti a specializuje se na oblasti HIV/AIDS a paliativní péče.

•Giorgos Tsiris (Univerzita královny Margaret v Edinburghu, Spojené království) – muzikoterapeut, speciální pedagog, ergoterapeut. Jeho terapeutická práce se zaměřuje především na téma umírání dospělých, stejně jako na podporu pozůstalých, rodiny a dětí.

4. Rozvíjející se oblast muzikoterapie u předčasně narozených dětí a jejich rodičů:

•Joanne Loewy (Icahn School of Medicine at Mount Sinai v New Yorku, USA) – docentka muzikoterapie, zabývá se muzikoterapií u předčasně narozených dětí.

•Jane Edwards (Univerzita v Nové Anglii, Austrálie) – profesorka muzikoterapie, její výzkumné zájmy zahrnují kreativní umění, metodologii, dítě a rodinu a duševní pohodu.

•Vicky Abad (Univerzita v Queenslandu, Austrálie) – muzikoterapeutka, věnuje se klinické práci a výzkumu v oblasti muzikoterapie mezi rodiči a dětmi a vlivu raného hudebního vzdělávání na zdraví a pohodu rodiny.

•Stephanie Lefebvre (Nemocnice v Crèil, Francie) – muzikoterapeutka, oblastí jejího zaměření je muzikoterapie v neonatologii a vztah předčasně narozených dětí a jejich rodičů.

•Monika Nöcker-Ribaupierre (Univerzitní nemocnice v Mnichově, Německo) – praktička i výzkumnice v oblasti předčasně a čerstvě narozených dětí, je zakladatelkou této péče v Německu.

5. Ostatní muzikoterapeutická klinická praxe, která je nejrozsáhlejší, proto lze zmínit jen několik významných osobností:

•Avi Gilboa (Univerzita v Jeruzalémě, Izrael) – profesor muzikoterapie, nejvíce se věnuje tématu dětství s nejrůznějšími vývojovými problémy, např. ADHD.

•Jane Edwards (Irsko, Austrálie) – profesorka muzikoterapie, věnuje se hlavně muzikoterapii u hospitalizovaných dětí.

•Cochavit Elefant (Univerzita v Haifě, Izrael) – profesor muzikoterapie, věnuje se například muzikoterapii u osob s Rettovým syndromem.

•Tessa Watson (Univerzita Roehampton, Spojené království) – muzikoterapeutka a lektorka, je prakticky i vědecky zaměřená na osoby s mentálním postižením.

•Kate E. Gfeller (Univerzita v Iowě, USA) se věnuje prakticky i výzkumně muzikoterapii neslyšících.

•Philippa Raid (Univerzita v Melbourne, Austrálie) se věnuje prakticky i výzkumně onkologicky nemocným dětem a dospívajícím.

•Simon Gilbertson (původem Brit, Univerzita v Bergenu, Norsko) – docent muzikoterapie, zabývá se například osobami s poškozením mozku, pracuje integrativním, holistickým a humanistickým muzikoterapeutickým přístupem.

6. V oblasti reflektující kulturní a sociální problémy ve společnosti:

•Brynjulf Stige (Grieg Academy, Univerzita v Bergenu, Norsko) – profesor muzikoterapie, zabývá se komunitní a kulturní muzikoterapií a jejich filozofickými aspekty.

•Dr. Susan Hadley (Slippery Rock University, Philadelphia, USA) – profesorka muzikoterapie, původem Australanka, věnuje se muzikoterapii z genderových a feministických aspektů.

•Even Ruud (Univerzita v Oslu, Norsko) – profesorka muzikologie a muzikoterapeutka, věnuje se muzikoterapii z kulturně-humanitních perspektiv.

•Wolfgang Mastnak (Vysoká škola hudby a divadla v Mnichově, Německo; Shangai University, Čína) – profesor muzikoterapie, rakouský muzikoterapeut s českými kořeny, v současné době praktikuje v Německu a v Číně, specializuje se na práci se zvukem v kardiologii a psychiatrii, snaží se o spojení klinických studií západní a tradiční východní medicíny.

•Gerhard Tucek (IMC Vysoká škola v Kremži, Rakousko) – profesor muzikoterapie, zabývá se mimo jiné multikulturními aspekty muzikoterapie.

•Sumathy Sundar (Indie) – profesorka psychologie a muzikoterapie, zaměřuje se na integraci tradiční a duchovní východní hudby a západní muzikoterapie, vede Školu muzikoterapie v Čennaji.

•Tsutomu Masuko (Japonsko) – profesor muzikologie, dirigent a muzikoterapeut, věnuje se muzikologii a muzikoterapii.

•Joseph Pinson (Texas Woman’s University, USA) – docent muzikoterapie, zaměřuje se například na muzikoterapii se seniory.

7. Pro oblast školství a prevence:

•Amelia Oldfield (Univerzita v Cambridge, Spojené království) – profesorka muzikoterapie, zaměřuje se na muzikoterapii v rámci rodinné terapie a problematiku dospívajících.

•Karin Schumacher (Univerzita umění v Berlíně, Německo) – profesorka muzikoterapie, zabývá se rozvojem dovedností potřebných pro budování vztahů, nejčastěji u dětí s PAS.

•Petra Kern (Univerzita v Louisville, USA) – docentka muzikoterapie, bývalá prezidentka WFMT, specializuje se na muzikoterapii dětí s různými onemocněními.

•Thomas Bergmann (Humboldtova Univerzita v Berlíně, Německo) – muzikoterapeut a supervizor, věnuje se praxi i výzkumu socioemocionálních schopností u dětí s autismem.

•Clifford Madsen (Florida State University, USA) – profesor hudební vědy, věnuje se využití muzikoterapie u dětí s poruchami chování.

•Katrina Skewes McFerran (Univerzita v Melbourne, Austrálie) – profesorka muzikoterapie, zaměřuje se na práci s dětmi v oblasti prevence.

•Janet Montgomery (Univerzita v Marylandu, USA) a Amy Martinson se specializují na integrační výuku dětí se speciálními potřebami s ostatními dětmi při výuce na hudební nástroj.

•Brian L. Wilson (Western Michigan University, USA) – profesor muzikoterapie, zabývá se muzikoterapií a jejími možnostmi uplatnění při vzdělávání dětí.

1.6Současné směry rozvoje a aplikace muzikoterapie v České republice

Pro pochopení dnešního vývoje oboru muzikoterapie je třeba si uvědomit, že tento obor se v současné době nejvýrazněji rozvíjí sedmi směry. Přestože v České republice již existuje (rok 2020) kvalitní magisterský studijní program v oboru muzikoterapie (UP Olomouc, Pedagogická fakulta, Ústav speciálně-pedagogických studií), profese muzikoterapie ještě není v České ani Slovenské republice legislativně ukotvená. To ve svém důsledku znamená, že muzikoterapeut u nás musí mít ještě další (primární) kvalifikaci v jiné profesi.

Muzikoterapie jako zdravotnická profese: Muzikoterapie ve zdravotnictví bývá podepřena nejnovějšími výzkumy v oblasti medicíny a neurověd. Aplikace vychází z potřeb zdravotnictví a muzikoterapeutem v České republice bývá osoba, která je v současné době odborníkem v jiném zdravotnickém oboru a která postgraduálně dodatečně vystudovala muzikoterapii. Muzikoterapeut ve zdravotnictví se většinou zaměřuje na konkrétní obtíže spojené s jednotlivými onemocněními. Právě na muzikoterapeuty pracující ve zdravotnictví bývají kladeny velké nároky, co se odbornosti týká, proto se do budoucna počítá s tím, že muzikoterapeut aprobovaný pro práci ve zdravotnictví bude skládat atestaci – stejně jako psycholog či logoped.

Muzikoterapie jako psychoterapeutický přístup nebo součást psychoterapeutického procesu: Přihlédneme-li k současnému stavu profese muzikoterapeuta v České republice, vykonává ji psychoterapeut, který absolvoval postgraduální vzdělání v oboru muzikoterapie. Hlavním zdrojem terapeutického procesu je kromě psychoterapeutického vztahu přirozeně hudba nebo její prvky.

Muzikoterapie jako metoda zaměřená k ozdravení populace, zavedení zdravějšího stylu života a snažící se o „well being“ a prevenci: V této oblasti většinou pracuje muzikoterapeut vyškolený různými kurzy v oblasti muzikoterapie dle potřeb zaměstnavatele.

Muzikoterapie jako prostředek sociální rehabilitace osob ohrožených sociální exkluzí: Nejčastěji jde o problematiku různých znevýhodněných skupin, například přistěhovalců, nezaměstnaných či osob jinak vyloučených (například věkem, onemocněním, speciálními potřebami nebo kulturní a ekonomickou situací). V této oblasti většinou pracuje sociální pracovník nebo pracovník v sociálních službách, který je postgraduálně vzdělán v muzikoterapii.

Muzikoterapie jako doplněk vzdělávacího procesu: Využívá se ve vzdělávání a výchově, slouží k harmonickému rozvoji osobnosti. V této oblasti většinou nepracuje školený muzikoterapeut, ale učitel s určitými absolvovanými kurzy muzikoterapie a aplikuje jen určité prvky z muzikoterapie.

Muzikoterapie jako součást speciálně pedagogické rehabilitace: Muzikoterapie je součástí léčebné, sociální nebo pedagogické rehabilitace osob se speciálními potřebami. Muzikoterapeutem v tomto případě bývá speciální pedagog s postgraduálním vzděláním v oboru muzikoterapie.

Muzikoterapie jako teoretická disciplína – v rámci muzikologie či jiných příbuzných teoretických oborů: Odborníci z této oblasti se na teoretické úrovni zabývají výzkumem působení hudby na člověka. Vycházejí přitom z hudební vědy nebo jiných teoretických disciplín, jako jsou např. matematika, fyzika či filozofie. Badatelé často spolupracují s odborníky z klinické praxe a snaží se zavést výsledky svých výzkumů a poznatky do praxe.

SHRNUTÍ

Umění a hudba má na člověka velký vliv. Hudba na nás může působit pestrými způsoby, zprostředkovávat nám nejrůznější sdělení a mnohdy dokáže proniknout do hlubších sfér lidské psychiky než mluvené slovo. Zvukové vjemy ovlivňují rovněž fyziologické pochody člověka. Sounáležitost s hudebním prožitkem přispívá k tvůrčímu rozvoji osobnosti člověka a kultivuje jeho emoce.

Zvuk a hudba jsou přirozenou součástí života nás všech. Málokdo si život bez hudby dokáže představit. Žijeme v moři zvuků, které náš organismus přijímá. Sami jsme také zdrojem, od kterého se zvuk prostřednictvím molekul šíří do našeho prostředí. Hudba je ideálním prostředkem pro navození stavu relaxace a účinným prostředkem na uvolnění napětí. Může být prevencí stresu a uvolňovat zátěžové stavy organismu. Hudba ovlivňuje fyziologické procesy v lidském organismu a může působit jako lék.

Využití hudby v muzikoterapeutických programech pomáhá mnoha lidem s nejrůznějšími obtížemi, ale nabízí též možnost zlepšení kvality života těch, kteří nejsou žádným způsobem znevýhodněni a hledají nové cesty sebepoznání či řešení svých osobních problémů. Díky novým poznatkům o působení hudby na člověka mohou muzikoterapeuti stále více poznávat a zkoumat vliv zvuku a hudby na lidský organismus a připravovat vhodné muzikoterapeutické programy, které budou účinně pomáhat při nejrůznějších potížích a problémech, které přináší každodenní život. Muzikoterapie je krásné a velké dobrodružství.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Muzikoterapie v praxi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.