O nemoci, která se nazývá schizofrenie

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.ivysehrad.cz

www.albatrosmedia.cz

Martin Jarolímek

O nemoci, která se nazývá schizofrenie – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Martin Jarolímek

O nemoci, která se nazývá schizofrenie

© MUDr. Martin Jarolímek, 2021

Illustrations © Miroslav Barták, 2021

E-book konverze © Grafické a DTP studio Fragment, 2021

ISBN tištěné verze 978-80-7601-428-2

ISBN e-knihy 978-80-7601-453-4 (1. zveřejnění, 2021) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7601-454-1 (1. zveřejnění, 2021) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7601-452-7 (1. zveřejnění, 2021) (ePDF)

Úvod

Psychiatrie se v Evropě etablovala coby medicínský obor před sto padesáti lety. Bylo to období „exaktních“ diagnóz, zkoušení přístupů vycházejících z laických fyzikálních a chemických poznatků. Začaly se taktéž budovat velké psychiatrické léčebny na okrajích měst, kam byli umisťováni všichni „blázni“. V padesátých letech minulého století započaly v Evropě snahy o reformu psychiatrie, tedy o tzv. deinstitucionalizaci a destigmatizaci duševních poruch. Tento proces probíhá dosud. Některé snahy nebyly úspěšné, jiné ano.

Je zajímavé, že přes veškeré bohulibé úsilí řady vynikajících odborníků v žádné z evropských zemí neproběhl proces reformy psychiatrické péče globálně na celém území, pouze v určitých lokalitách, například v Trieste (Itálie), Birminghamu (Velká Británie), Melbourne (Austrálie) či v Bernu (Švýcarsko). Taktéž v České republice máme několik ostrůvků „pozitivní deviace“, kde se daří uplatňovat základní principy komplexní pomoci pacientům s psychotickou poruchou s plným respektem k jejich právům a svobodám.

Říká se, že kdybychom neměli Židy, museli bychom si je vymyslet. Možná v tomto smyslu potřebujeme šílence, blázny, resp. vážně duševně nemocné. Možná tyto lidi potřebujeme, abychom očistili své duše a abychom mohli externalizovat své vlastní vnitřní stíny či démony do jiných lidí, které nějak diagnosticky pojmenujeme a umístíme je za mříže a zdi velkých psychiatrických institucí. Možná… Edukaci nicméně nepotřebují jenom naši pacienti a jejich blízcí, ale i psycho-odborníci (psychiatři, psychologové) a jiní lidé pracující v tzv. pomáhajících profesích.

Každá seriózní edukace musí vycházet z ověřených dat o nemoci samé, o jejích možných důsledcích a o různých metodách pomoci. Tato strohá data však nemohou uspokojit potřebu těmto pacientům pomoci. Potřebujeme jim porozumět, abychom si mohli vytvořit na danou věc vlastní názor, a možná si poté i vytvořit vlastní „nástroj“ pomoci. Proto se v této knížce pokouším pootevřít dveře do vnitřních světů pacientů i terapeutů.

Možná někomu může připadnout, že příliš odkrývám karty, tj. že nechávám pacienty nahlédnout do toho našeho terapeutického snažení a že by jim to mohlo uškodit. Ale přeci stejně jako my terapeuti se snažíme co nejhlouběji proniknout do zákoutí jejich duše a tím jim více porozumět a snad i více pomoci, tak oni (pacienti) potřebují více porozumět našemu terapeutickému snažení. Buď proto, aby se vůči konkrétnímu terapeutickému postupu mohli vymezit, resp. ho odmítnout (např. elektrické šoky), nebo aby s navrhovaným terapeutickým postupem mohli souznít. Samozřejmě že v tomto druhém případě je daleko větší naděje na pozitivní výsledek, resp. dosažení toho, aby se pacientovi dařilo lépe.

1. Co je a co není schizofrenie

Snad žádný jiný lékařský termín není zatížen tak velkým stigmatem jako slovo schizofrenie. Samotný název pochází již ze starého Řecka, je složen ze dvou slov – schizo (tj. „rozštěpit“) a frén („duše“). Traduje se, že toto spojení vzniklo z laické představy, že u postižených lidí skutečně dochází k rozštěpení jejich osobnosti. Ačkoliv tento výklad byl posléze mnohonásobně vyvrácen, ze své dlouholeté psychiatrické zkušenosti vím, že mnohdy se u psychotických pacientů jedná o jakési rozdělení jejich osobnosti, myšlení i cítění. V dávných dobách byli takto označovaní lidé buďto adorováni (např. světci, u kterých se objevovala tzv. stigmata na místech, kde byl hřeby ukřižován Ježíš Kristus), nebo skončili upálením na hranici coby ďáblovi společníci.

Z lékařského hlediska si tohoto fenoménu poprvé všiml dr. Kraepelin v roce 1896 a přiřadil tomuto stavu termín „dementia praecox“, jelikož byl přesvědčen, že se jedná o nezvratné měknutí mozku. Sofistikovanější přístup k tomuto fenoménu zaujal až švýcarský profesor dr. Eugen Bleuler v roce 1911, který poprvé použil slovo „schizofrenie“ coby medicínskou diagnózu. Téměř celou svou lékařskou praxi zasvětil prozkoumávání psychotických příznaků u lidí trpících touto nemocí.

Schizofrenie patří do většího šuplíku duševních chorob, které nazýváme psychózy. Užitečné je srovnání psychóz se skupinou duševních nemocí, kterým říkáme neurózy. Je mezi nimi velký rozdíl. Člověk trpící neurózou mívá úzkosti, strachy a deprese podobně jako člověk se schizofrenií, ale tyto obtíže mu stále ještě umožňují celkem normálně fungovat v reálném životě. U schizofrenika mají jeho obtíže takovou intenzitu a hloubku, že plně prostupují jeho život a výrazně jej ovlivňují. Pro takového člověka je pak velmi obtížné rozhodnout o tom, co je skutečné a co není. Je to trochu jako mít sny, když jste naprosto probuzení. Říká se, že neurotik si celý život staví vzdušné zámky, zatímco schizofrenik v nich žije. Schizofrenní příznaky mohou časem zeslábnout a přeměnit se v neurotické obtíže, případně zcela odeznít. To znamená, že i u schizofrenie je možné plné uzdravení.

Dosud stále používáme tzv. bleuelerovské třetinové pravidlo, které říká, že jedna třetina nemocných má velkou naději na uzdravení, u druhé třetiny se nemoc navrací v tzv. atakách neboli úderech opakovaně, takže to vede k oslabení jejich rolí v normálním životě (pracovním, osobním, sociálním…). U poslední třetiny se nemoc dostavuje tak často a v takové intenzitě, že život těchto jedinců je projevy této choroby doslova rozleptán a většina z nich tráví zbytek života v azylových psychiatrických zařízeních. Domnívám se, že toto třetinové pravidlo je zhruba platné dosud, ale jsem přesvědčen, že díky objevení psychofarmak v padesátých letech minulého století první skupina již nepředstavuje pouhou třetinu, ale tvoří daleko větší podíl nemocných.

K negativnímu vnímání termínu „schizofrenie“ přispívala a stále přispívají především média, a to především kinematografie: vezměme si klasické a oceňované filmy jako Psycho, Přelet nad kukaččím hnízdem a spoustu dalších hollywoodských filmů, ve kterých téměř každý masový vrah obdrží tuto diagnózu. Podobně nešťastnou službu vykonává žurnalistika. Pokud se nějakého kriminálního činu dopustí člověk léčený na psychiatrii a nejlépe pod diagnózou schizofrenie, je tomu věnována daleko větší pozornost, než kdyby se téhož činu dopustil jinak handicapovaný občan či „normální jedinec“. Tudíž neustále přes všechny destigmatizační kampaně přetrvává u většiny veřejnosti vnímání nemocných s touto diagnózou jako lidí, kteří mnohdy reagují nevypočitatelně, náhle a nezřídka agresivně. K devalvaci slova „schizofrenie“ přispívají v současnosti i mnozí politici či jinak veřejně angažovaní lidé, kteří používají tento termín pro označení svých vnitřních názorových rozporů.

A přitom v minulosti existovala a i dnes existuje spousta pozitivních příkladů lidí, kteří prošli či procházejí tímto onemocněním. Ze současnosti je asi nejznámějším profesor matematiky a fyziky prof. John Nash, který i přes toto onemocnění obdržel Nobelovu cenu. Jeho příběh byl ztvárněn ve filmu Čistá duše. V minulosti byly s tímto onemocněním spojováni např. Johanka z Arku, Francisco de Goya, Georg Friedrich Händel, sir Isaac Newton, Vincent van Gogh, Lewis Carroll, Gustave Flaubert či Ivan Blatný.

Obecné statistiky uvádějí, že schizofrenní porucha se vyskytuje u 1–2 % populace, tudíž se můžeme domnívat, že okolo nás existuje velká množina lidí s psychotickými příznaky. Někteří z nich se ocitají v systému psychiatrické péče, jiní dosahují podivuhodných výsledků na poli vědy, výtvarného umění, hudby atd. Toto je snad největší specifikum termínu „schizofrenie“ – pro někoho je to prokletí a pro někoho dar. Důležité je uvědomit si, že u nikoho z nich není předem dané, na kterou stranu jejich životní mince padne. Záleží totiž na mnoha faktorech, jak v raném dětství, dospívání či později.

Někdy se jedná o hru na „život a smrt“. Uvádí se, že jeden z deseti pacientů s touto diagnózou ukončí svůj život sebevraždou. Průměrná délka jejich života je 48 let. Naštěstí jejich životy nejsou rozděleny na černou a bílou. Ze svých dlouholetých zkušeností vím, že asi 5 % schizofrenních pacientů dosáhne úplného zdraví. U dalších cca 30 % je možno dosáhnout tzv. recovery neboli úzdravy. To jest, že jsou schopni relativně dobře fungovat ve svých normálních životních rolích (pracovní, partnerské, osobní, sociální…), ale potřebují k tomu určitou míru podpory psychoterapeutické či farmakoterapeutické.

I proto je schizofrenie pro nás stále přitažlivá a lákavá ve své nevyzpytatelnosti, mnohdy nepředvídatelnosti a často neovlivnitelnosti. A také ve své magičnosti, jelikož pacienti nám někdy umožní nahlédnout do takových hlubin nevědomí, kterých my můžeme dosáhnout maximálně ve svých snech. Koneckonců, každý z nás má v sobě kousek schizofrenního krystalu.

Typy schizofrenie

Pro lékaře v České republice je závazná Mezinárodní klasifikace nemocí (10. revize), která dělí schizofrenii do devíti skupin (viz tabulka). Odborníci u nás mají k dispozici také Diagnostický a statistický manuál duševních poruch, který vydává Americká psychiatrická asociace. Domnívám se, že slovo „schizofrenie“ by mělo vymizet z obou medicínských klasifikačních systémů a že by se pro vnímání různých psychotických prožitků, ke kterým může docházet i u zcela normálních lidí, mělo najít jiné označení, více vycházející z osobností dotyčných. Navíc je zřejmé, že uvedená klasifikace schizofrenie s devíti typy evidentně nereflektuje současné změny ve společnosti – například to, že psychotické, resp. schizofrenní příznaky se čím dál tím častěji objevují již v ranějším věku, zhruba od dvanácti let. Může to souviset s tím, že první kontakt s návykovou látkou, především marihuanou, se taktéž posouvá do čím dál tím nižších věkových kategorií. Tudíž pojem např. hebefrenní schizofrenie, diagnostikované u mladých lidí ve věku 15 až 25 let, se stává dosti relativním. Hebefrenní schizofrenie se projevuje nezodpovědným, nepředvídatelným a přehnaně klackovitým chováním, mluví se o jakési „opožděné pubertě“, což u dvanáctiletého dítěte evidentně nesedí.

Zařazení schizofrenie podle Mezinárodní klasifikace nemocí (MKN-10)

F20

Schizofrenie

20.0

Paranoidní schizofrenie
Parafrenie

20.1

Hebefrenní schizofrenie
Desorganizovaná schizofrenie
Hebefrenie

20.2

Katatonní schizofrenie
Katatonní stupor
Schizofrenní
– katalepsie
– katatonie
– flexibilitas cerea

20.3

Nediferencovaná schizofrenie
Atypická schizofrenie

20.4

Postschizofrenní deprese

20.5

Reziduální schizofrenie
Chronická nediferencovaná schizofrenie
Restzustand (schizofrenní)
Schizofrenní reziduální stav, postschizofrenní defekty

20.6

Schizofrenia simplex

20.8

Jiná schizofrenie
Cenestopatická schizofrenie
Schizofreniformní:
– porucha
– psychóza

20.9

Schizofrenie

Zdroj: Mezinárodní klasifikace nemocí (10. revize), Ústav zdravotnických informací a statistiky, Praha 1992, s. 145 a 146.

Na druhou stranu málokterý psychiatr se v současnosti setkává s pacientem s katatonní schizofrenií, při níž nemocní setrvávají dlouhou dobu v nepřirozeně strnulých polohách. Já například nerozumím termínu nediferencovaná schizofrenie: podle mého mínění je to jenom snadná nálepka v situaci, kdy si psychiatr neví rady s projevy pacienta.

Ve Spojených státech používaný Diagnostický a statistický manuál je dosti obdobný. Progresivnější je však minimálně ve dvou aspektech – připouští existenci tzv. psychospirituální krize a detailněji rozpracovává hraniční poruchy osobnosti.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy O nemoci, která se nazývá schizofrenie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.