Salát má pochyby

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.albatros.cz

www.albatrosmedia.cz

Magdalena Wagnerová

Salát má pochyby – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Pro jednu úžasnou malou holčičku,
která se jmenuje Miriam

Zdálo se salátu,
že je zelený král,
anebo to byl zelený král?

1.

Julie chce jet do Smrdákova

aneb
Tatínek větví praštěný

Julie byla zajímavá holka, o tom se nedalo pochybovat. Bydlela s rodiči v bílém řadovém domku na předměstí, co by ne… každý přece musí někde bydlet, tak proč ne v domku natřeném od hlavy až k patě nabílo?

I když na tom asi bůhvíjak nezáleželo. Mnohem důležitější byla zahrádka. Jak už se v případě zahrádek u řadových domků stává, nebyla příliš rozlehlá, ale maminka vždycky říkala: „Lepší něco nežli nic.“ Což byla pravda.

Uprostřed zahrádky stála houpačka, a to bylo nejdůležitější. Předloni tatínek natřel houpačku nazeleno a maminka ho za to pochválila. A Julie? Kdyby už v zahrádce nebylo vůbec nic jiného, i tak by byla spokojená, protože houpačka, zdálo se, zastala práci za psa, kočku, křečka, želvu, myši, žížaly, altánek, míč, koloběžku, švihadlo, jezírko, rybičky v jezírku, žáby a tak dále. Julie prostě trávila na zahrádce každou volnou chvíli. A když pobývala na zahrádce, často seděla na houpačce. Struční lidé by stručně řekli, že Julie měla zahrádku ráda, a tak nepotřebovala nic jiného. Natož když v rohu zahrádky stála vysoká třešeň, která každý rok plodila skoro úplně černé a nebezpečně sladké plody. Julie jim nikdy nedokázala odolat. Jakmile dozrály, jako by na ni stále volaly: „Tady jsme! Tady jsme! Nedělej, že o nás nevíš!“

Nedaleko třešňového stromu tatínek postavil malý skleník, aby udělal mamince radost. I tehdy ho maminka pochválila. A začala ve skleníku pěstovat rajčata, okurky, papriky a občas nějaký ten salát. Julie saláty hlídala a někdy jim vyprávěla, co zažila ve škole. Obvykle svoje vyprávění trochu přeháněla: Učitelka přírodopisu cenila na žáky zkažené tesáky, jako by je chtěla co nevidět sežrat, tělocvikář chodil do hodin tělesné výchovy po zuby ozbrojený, jako by chtěl zastřelit každého, kdo nedokáže udělat kotoul, a uklízečka měla dohodu se školníkem, že spláchne všechny, kteří se budou po schodech loudat. Julie zkrátka chtěla, aby si saláty uvědomily, jak je jejich život sice krátký, ale šťastný, protože nemusejí do školy.

Julie byla prostě skvělá holka… a ještě něco: Měla tetu ve Smrdákově. Jenomže Smrdákov byl daleko. Kdykoli řekla, že chce jet za tetou, rodiče se zamračili a prohlásili: „Do Smrdákova jezdí akorát lidi, kteří to nemají v hlavě v pořádku, protože kdo by chtěl jezdit někam, kde se to jmenuje Smrdákov? A kdo by chtěl tam, kde se to jmenuje Smrdákov, trávit svůj volný čas? To přece nedává smysl! To bychom mohli klidně jezdit třeba do Hlupákova, Chudákova a Blbákova!“

A Julie zase nejela nikam.

Pomalu se blížily prázdniny a bylo třeba rozhodnout, co s tím. Tatínek navrhoval, že pošlou Julii na vodácký tábor, ale maminka se rozhodně postavila proti, protože Julie neuměla plavat. Dědeček pojal myšlenku, že bude chodit v červenci a srpnu s Julií každý den do ZOO, ale babička spočítala, kolik by zaplatili za vstupné, a spráskla ruce. Místo toho přišla s nápadem, že během prázdnin naučí Julii vařit, ale tatínek prohlásil, že nastaly nové časy a ženy už nemusí trávit celý svůj život u plotny.

Tím byly veškeré nápady, jak vyplnit Juliin volný čas během prázdnin, vyčerpány.

A potom se Julii zdál sen. V tom snu odjela do Smrdákova a prožila tam ty nejkrásnější prázdniny, jaké si kdo dovede představit. Vlastně prožila ve Smrdákově úplně normální prázdniny: honila slepice, lezla po stromech, sbírala borůvky, stavěla v lese domečky z kapradí, zase se nenaučila plavat, občas si zkazila žaludek nezralými třešněmi, málem se otrávila jedovatými houbami, úplně zapomněla, že někde existuje nějaká škola, chytila od jistého zatoulaného psa blechy, poznala lesního trpaslíka a odhalila tajemství zamčené stodoly plné sena, kde několikrát přenocovala, což bylo velice voňavé a dobrodružné.

Druhý den u snídaně Julie vyprávěla rodičům i prarodičům, co se jí zdálo.

Tatínek jenom kroutil hlavou, kam jeho dcera na takové nápady chodí, a starostlivá maminka pořád dokola opakovala, že do Smrdákova jezdí akorát lidé, kteří to nemají v hlavě v pořádku. Babička horlivě kývala hlavou: „Kdo by chtěl jezdit někam, kde se to jmenuje tak hloupě?“ A dědeček k tomu obvykle dodal: „Kdo by chtěl tam, kde se to jmenuje tak hloupě, trávit svůj volný čas?“ A oba dva společně: „To přece nedává smysl. To bychom mohli klidně jezdit do Hlupákova, Chudákova nebo Blbákova!“

Dokonce i největší salát dozrávající ve skleníku vyjádřil jisté pochybnosti.

Opravdu je Smrdákov to nejlepší místo, kde trávit prázdniny?

Jenže potom tatínkovi spadla na hlavu větev, když prořezával stromy. Zatmělo se mu před očima a ztratil vědomí. Maminka na něj pohotově vychrstla kbelík vody, tatínek se probral, ale od té chvíle nepromluvil. To bylo v pátek. Když mlčel jako ryba už třetí den, maminka začala mít strach, že zůstane nadosmrti němý, a pozvala na návštěvu jistého lékaře z přízně. Byl to vzdálený příbuzný, který léčil celou rodinu v šíř i v dál. Když se rodina sešla pohromadě, pamětníci většinou vzpomínali, jestli se Pepovi někdy podařilo někoho vyléčit. Tehdy maminku napadlo, že by Pepa mohl – při troše štěstí – vyléčit tatínka.

V pondělí ve tři hodiny odpoledne měl tedy přijít pan doktor Josef Tvrdohlavý. V neděli maminka upekla pusinky a vzala si na pondělní odpoledne volno v práci. Pracovala v rozhlase, a tak si Julie začala dělat starosti. Přišlo jí nespravedlivé, aby v pondělí odpoledne rozhlasové vysílání přerušili jenom proto, že jejímu tatínkovi spadla na hlavu větev. Ovšem maminka si s tím zjevně starosti nedělala, místo toho uřízla ve skleníku pochybovačný salát a připravila k obědu karbanátky s bramborovou kaší a čerstvým hlávkovým salátem.

Julie měla hlad, a tak snědla oběd do posledního sousta. Tím zavřela salátu ústa, a namísto dalších pochybností raději začala studovat mapu. Chtěla zjistit, jestli do Smrdákova vede nějaká cesta, protože se pomalu a jistě začala zaobírat myšlenkou, že by vyrazila za tetou na vlastní pěst. To bylo v neděli večer.

V pondělí se tatínek probudil, podíval se na Julii a zničehonic prohlásil:

„Když chceš jet do Smrdákova, tak si tam promězamějeď.“

„Prokristapána!“ řekla maminka.

Kdyby salát nebyl snědený, jistě by k tomu rovněž něco řekl. Jako například…

Kdo chce kam, pomozme mu tam!

„Člověk nikdy neví, kdy mu na hlavu spadne větev, a proto by měl využít každý okamžik, kdy není praštěný, a plnit si svoje sny,“ řekl tatínek a po chvíli dodal: „Dokud to ještě jde.“ Potom se zahleděl bůhvíkam. Těžko říct, na co v té chvíli myslel.

„Do Smrdákova jezdí akorát lidi, kteří to nemají v hlavě v pořádku,“ namítla maminka jako obvykle.

„Nesmysl,“ odsekl tatínek. „Já to nemám v hlavě v pořádku, a jedu snad do Smrdákova?“

„Ty chceš jet do Smrdákova?“ užasla babička.

„Já nechci jet do Smrdákova, i když to nemám v hlavě v pořádku, z čehož logicky vyplývá, že Julie může jet do Smrdákova, protože to má v hlavě v pořádku,“ odvětil tatínek a opět se uzavřel do říše mlčení. Přesto maminka návštěvu doktora Tvrdohlavého odvolala.

2.

Julie píše seznam

aneb
Není nad důslednost

Julie byla veskrze praktická holka. A tak si před cestou napsala seznam věcí, bez kterých se člověk na cestách prostě neobejde.

1. Sůl

(Julie měla velice ráda pohádku Sůl nad zlato. Kdo by neměl rád pohádku Sůl nad zlato? Snad jedině ten, kdo vyloženě nemá rád sůl…)

2. Náhradní boty

(Zkuste si představit, že musíte vyrazit kupříkladu do školy nebo chcete vylézt na Sněžku, a zrovna v tu chvíli se vám rozpadnou boty a vy nemáte náhradní. To je hotová katastrofa!)

3. Sluneční brýle

(Sluneční brýle jsou prostě sluneční brýle. Pokud někdo neví, k čemu jsou sluneční brýle dobré, pak není vyloučené, že to s ním špatně dopadne.)

4. Tatranka

(Smrt hladem je příšerná věc.)

5. Láhev malinovky

(Smrt žízní je ještě horší.)

6. Staré natahovací hodinky

(Jeden by řekl, že na cestách budou praktičtější moderní hodinky na baterku, protože se nemusí natahovat, ale opak je pravdou! Jakmile se baterka vybije, hodinky se zastaví a člověk neví, kolik je hodin. Odtud už zbývá jen krůček k tomu, aby se člověk ztratil v čase a zmeškal snídani, vlak, prohlídku solné jeskyně, nástup do letadla nebo krmení medvědů. Ovšem pokud máme staré hodinky, které se pěkně postaru natahují malým kolečkem a nezapomeneme je každý den natáhnout, nemůže se nám stát, že bychom krmení medvědů propásli.)

7. Encyklopedie

(Encyklopedie je velice praktická kniha, ve které se píše o všem možném. Například kde leží Popocatépetl nebo k čemu se používá secí stroj. Jenže encyklopedie bývají velké a těžké, na cesty tudíž nepraktické. Tuto nevýhodu však spolehlivě vyváží skutečnost, že s pomocí encyklopedie vypadáme mnohdy chytřejší, než doopravdy jsme.)

Do sedmice všeho dobrého, řekl by salát.

Ovšem salát byl dávno snědený, takže to zůstalo u soli, náhradních bot, slunečních brýlí, tatranky, láhve malinovky, starých natahovacích hodinek a encyklopedie.

3.

Julie nastupuje do Pahrouna

aneb
V zajetí písmena H

Julie byla chytrá holka. Velice dobře věděla, že železo je třeba kout, dokud je žhavé – neboli odjet do Smrdákova se musí zavčas, dokud je tatínek praštěný větví. Proto na nic nečekala, popadla kufřík, uložila do něj pytlík soli, náhradní boty, sluneční brýle, tatranku, láhev malinovky, staré natahovací hodinky po dědečkovi a jednu středně těžkou encyklopedii, potom zaklapla víko, rozloučila se s praštěným tatínkem, babičkou, dědečkem a dovolila mamince, aby ji doprovodila na nádraží. Na nástupišti číslo sedm dostala od maminky svačinu, poděkovala, nasedla do Pahrouna (což byl krásný starý vlak, ještě tažený parní lokomotivou) a vyrazila za tetou.

Poznámka jen tak na okraj:

Pokud by se snad někdo podivoval, že se vlak jmenuje Pahroun, nechť si laskavě zajde na nádraží a podívá se na tabuli příjezdů a odjezdů vlaků. Tam se kupříkladu dozví, že za pět minut přijede Žatecký chmel, na třetí koleji stojí Galileo Galilei a Jan Hus má zpoždění dvě a půl hodiny – což je omluvitelné vzhledem k tomu, že Mistr Jan Hus byl upálený před šesti sty lety…

Julie seděla u okénka, pozorovala ubíhající krajinu, proměňující se s každým kilometrem, a přemýšlela, jestli ve Smrdákově žijí nějaké děti, se kterými by si mohla o prázdninách hrát, a pokud ano, jestli jsou usmrdaní, protože žijí ve Smrdákově, anebo docela normální.

Pahroun uháněl, až se krajina otřásala v základech. Okolní keře se chvěly jako osiky, stromy se odkláněly co nejdál od kolejí, květiny schovávaly hlavičky do dlaní a mraky zvědavě pozorovaly, co se to pod nimi proboha děje. Železniční pražce se mezi sebou dohadovaly, který z nich přežije průjezd rozdováděného Pahrouna bez větší újmy, a závory hromadně podávaly výpověď. Závory byly odjakživa velice staromódní a neměly rády kvalt.

„Kam tolik spěcháš?“ zeptala se Julie asi po hodině zběsilé jízdy rozjíveného Pahrouna.

„Do Smrdákova,“ zavýskl Pahroun, hnal se dál a vypouštěl z komínu oblaka dýmu.

„Rodiče říkali, že do Smrdákova jezdí akorát lidi, kteří to nemají v hlavě v pořádku,“ řekla Julie, aby řeč nestála.

„V tom případě vezu lidi, kteří to nemají v hlavě v pořádku,“ zasmál se Pahroun a ještě zrychlil. A tak se Julie začala strachovat, aby vlak nevykolejil, protože kdyby vykolejil, mohlo by dojít k neštěstí. Někomu by se mohlo něco stát. Takové železniční neštěstí není žádná legrace. Ovšem to by nebyla Julie, aby si nedělala starosti.

Mezitím Pahroun zrychloval a zrychloval, jako kdyby byl formule jedna, a nikoli parní vlak, a pořád dokola si opakoval: „Vezu lidi, kteří to nemají v hlavě v pořádku, vezu lidi, kteří to nemají v hlavě v pořádku, vezu lidi, kteří to nemají v hlavě v pořádku.“

„Anebo to nemáš v hlavě v pořádku ty,“ řekla Julie a vážně se zamyslela, jestli to Pahroun s tou rychlostí už opravdu nepřehání.

A potom vlak vykolejil.

Jak se do lesa volá, tak se z lesa ozývá, dobře vám tak, drahouškové, protože komu není rady, tomu není pomoci, a vůbec… jako by se někde v dálce posmíval salát.

Bylo to snadné – při takové rychlosti by vykolejil i trakař. Kola začala zběsile skřípat a většina z nich se rozutekla do všech stran, aby byla co nejrychleji co nejdál odtud. Chybělo málo a vlak se překotil. Zůstala mu všehovšudy tři kolečka, která byla ještě tak malá, že se nedokázala sama od sebe rozeběhnout.

Pahroun chtě nechtě sklouzl po železničním náspu, naposledy nabral rychlost a zastavil se až uprostřed rozlehlé louky. Jako zázrakem se nikomu nic nestalo. A když konečně všichni cestující spořádaně vystoupili, pozval Julii na oběd.

„Ještě jsem nesnědla ani svačinu,“ namítla Julie.

„To nevadí,“ mávl Pahroun rukou a zamířil vysokou trávou kamsi do neznáma. Tři malá kolečka, která mu zbyla, se pomalu začala prodlužovat, až vůbec nebyla kulatá, ale vysoká a tenká. Julie vyvalila oči. Pahroun najednou nevypadal jako vlak, ale spíš jako nějaké divné zvíře na třech vysokých nohách, které sem přišlo z jiného světa. Bylo ochmýřené a jeho peří se ve slunci kovově lesklo. Hlava seděla přímo na trupu, vypouklé oči mžouraly doprava, doleva a neforemné tělo připomínalo pytel. Jeden by nevěřil, že tři tenké nohy unesou takovou váhu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Salát má pochyby.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.