Šesť príbehov

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na
www.lindeni.sk

www.albatrosmedia.sk

Matt Wesolowski

Šesť príbehov – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2021

Všetky práva vyhradené.
Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná
bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Cobwebu

Takto v živote prechádzame popri duchoch, ktorí nás neskôr mátajú; nenápadne sedia vedľa cesty ako chudobní žobráci a my ich vidíme iba kútikom oka, ak si ich vôbec všimneme. Iba zriedka nám prebehne mysľou, že by tam mohli čakať na nás. Lenže oni čakajú, a keď popri nich prejdeme, pozbierajú do batôžka svoje spomienky a vyberú sa za nami, kráčajú v našich šľapajach a kúsok po kúsku nás dobiehajú.

Stephen King: Čarodejník a sklo, Temná veža IV.

Hory nás privádzajú do úžasu, oceány nás desia a tajomnosť šírych lesov má vlastné čaro. Ale to všetko sa v jednej chvíli dôverne spojí s ľudským životom a s ľudskými skúsenosťami.

Algernon Blackwood: Vŕby

„Daj pozor, žena moja,“ vraví lord. / „Dlhočizný Lankin sa skrýva v machu, večne po krvi žízni.“

Northumbrijsko-škótska balada o vražde

Scarclawská pahorkatina
2017

Tento kus lesa poznám. A to vedomie roznieti vo mne ohník, pocit úspechu. Čím častejšie sem chodím, tým sa mi zdá známejší. Stromy na mňa gánia, vidím ich dobre známe vyziabnuté tváre.

Keď som bol prvý raz na tomto mieste, videl som ho len ako neúprosnú masu stromov, ako neporiadok. Nedalo sa to napraviť. Les na vás jednoducho vyskočí z tmy, všetky tie stromy s krákajúcimi nervóznymi vtákmi, ohnuté papradie vám lenivo plieska do nôh, keď tadiaľ prechádzate.

Najprv som rozmýšľal, či nemám zavolať buldozéry, aby to zrovnali so zemou, ako to urobil otec s lesníckym strediskom. Teraz som rád, že som to nespravil, tieto lesy sa mi zdajú čoraz krajšie. A tá myšlienka ma napĺňa hrozným, ťaživým pocitom, to je to posledné, čo by mi malo chodiť po rozume. Nie je to správne. Ale drobné pavučiny s kvapkami dažďa a miesta husto pokryté útesovcami na trávnatých pahorkatinách hovoria čosi iné.

Tu medzi stromami vládne čaro.

Svojím spôsobom začínam chápať túto zem. Jej ľahostajnosť voči tým, ktorí tu žijú. Tak ako my ostatní, aj lesy čupia v tieni pahorkatiny, ktorá sa vyníma v diaľke, vlna sčernetej sutiny zahalená oblakmi.

Scarclawská pahorkatina. To znie ako čosi z Hry o tróny.

Zastanem na lesnej čistine. Už kráčam desať minút a ledva vidím budovu za sebou.

Otec bol celý nadšený, keď sa mu podarilo postaviť ten dom na mieste, kde sa kedysi nachádzalo lesnícke stredisko Scarclawskej pahorkatiny. Pri vchodových dverách je mosadzná tabuľa. Bojoval som s otcom, pokiaľ išlo o nové meno. Lovecká chata. Jednoducho to znie tak... vyumelkovane. Predpokladám, že chcel zmazať všetko, čo sa tam predtým stalo.

Otec uložil na knižné police v Loveckej chate ošúchané zväzky viazané v koži. Čosi pre turistov, hoci pochybujem, že ich niekto z nich čítal. Nedávno som v nich listoval. Ich stránky sú zažltnuté ako staré kosti. Razí z nich pach fajkového tabaku ako duch minulosti.

To robím, keď sem prídem. Naháňam starých duchov. Vírim tiene. Premýšľam.

Niekedy uvažujem, kto som, akú úlohu hrám v tomto chaose. Som ja, Harry Saint Clement-Ramsay len ďalší doktor Frankenstein, vyťahujem mŕtvych z hrobov a pokúšam sa zahojiť staré rany?

Mal som súhlasiť s tým rozhovorom? Mal som súhlasiť s tým, že zobudím mŕtvych? Zničia moje slová pokoj, ktorý dvadsať rokov padal na Scarclawskú pahorkatinu?

Mal masku.

Bielu masku, pod kapucňou sa mu črtala tvár. Líca aj nos zahalené bledým plastom. Čelo zakrivené.

Malo to byť komické. Pripomínalo to masku, akú nosia potulní šupáci, keď broja proti nadnárodným spoločnostiam. Ale bál som sa.

Keď zastal pri bráne Mayberryského panstva, pozorovali sme ho z búdky ochranky. Vytlačili sme si všetky jeho maily, čo posielal celé mesiace – žobrajúce, prosiace, sľubujúce. Takže som čakal Hummer s tónovanými sklami a všetko, čo k tomu patrí. Na internete bol predsa slávny, no nie?

Veru sme si nepredstavovali, že príde na Forde Ka s kapotou posiatou chrobákmi. Tomo mi zavolal. Prijal som hovor a strčil som mobil do vrecka, linku som nechal otvorenú. Tomo zapol hlasný hovor. Nacvičili sme si to. Heslo bolo: „Zastavili ste sa cestou v tom farmárskom obchode?“ Nič originálne, ale keď to poviem, chlapcom z ochranky potrvá necelú minútu, kým dorazia k bráne.

Počkám, kým príde bližšie, pomyslel som si a nevedel som, či to dokážem. Keby neboli nablízku chlapci a nedržali stráž, veru neviem, čo by sa stalo. Možno by som mal z toho vycúvať, zabaliť to.

Upozornil ma, že bude mať masku. Keď som si o ňom čítal na internete, viac-menej som chápal, prečo ju nosí. No keď vystúpil z auta, aj tak som takmer zanadával. Takmer som to otočil a zatvoril bránu. Ak neukáže tvár... mohol by to byť ktokoľvek.

A zrejme o to mu išlo.

Bál som sa, ale nedám to predsa pred ním najavo, nie? Justin mal brokovnicu. Neviem, či nabitú. Tomo mal nôž, ešte vždy ostrý. Mali ma chrániť. No svojím spôsobom akoby bránili pamiatku tej noci pred dvadsiatimi rokmi. Pamiatku na to, čo sme videli. Čo sme našli.

Chlapík v maske vystúpil z auta a ktosi, koho som nevnímal ako seba, podišiel k nemu a potriasol mu ruku, nedal najavo strach. Zdalo sa mi, že v jeho hlase počujem úsmev.

Mohol ceriť zuby, zazerať, bezbožne nadávať, nenávidieť ma pod tou maskou. Nikdy sa to nedozviem.

Poďakoval sa mi. Sadli sme do môjho auta. Pripol mi na fazónku mikrofón a zapol magnetofón.

Potom sme sa rozprávali.

Na čistine zastanem a nalejem si do vrchnáka z fľaše čaj. Všetko je mokré a nechcem si sadnúť. Viem, je to klišé, ale nikdy nezastanete, aby ste počúvali ticho, však? Keď som tu pod vetvami stromov, začnem ho počúvať. Keď som začal chodiť von, nosil som slúchadlá, no dal som si jedno len do pravého ucha, ľavé som nechal voľné.

V lese nevládne ozajstné ticho, keď sa započúvate, zachytíte šuchorenie a švitorenie; keď prší, lístie vydáva celú kakofóniu zvukov; ráno znie pohŕdavý štebot vtákov takmer komicky.

V noci som nechodil do tohto lesa. Aspoň už dlhší čas.

Naposledy som tu bol potme takmer pred dvadsiatimi rokmi – vtedy sme tu boli s Jusom a Tomom. V ten večer sme ho našli. Toho chlapca. Bolo to na mieste, kde bol les redší, kde smeruje dohora k holému chrbtu pahorkatiny, kde sa chodník mení na mokraď.

Myslím, že nemám rád, keď zavládne ticho, lebo sa mi začne premietať ten výjav.

Je to takmer dvadsať rokov a ešte vždy nevybledlo, čo sa stalo tej noci, keď sme ho našli.

Muž v maske vyhlásil, že to chápe; vraj vie, že niektorí duchovia nikdy nezomrú. Myslím, že konečne to ku mne preniklo. Aj k otcovi. Povedal, že ak sa mu zdôverím s tým, čo sa stalo, mohlo by mi to pomôcť.

Pomôcť.

To slovo som nečakal, keď išlo o nás. Ľudia si nemysleli, že Saint Clementovci-Ramsayovci potrebujú pomoc. Pravdaže nie, veď sme mali peniaze. Kto potrebuje pomoc, ak je bohatý?

Pred dvadsiatimi rokmi ešte vždy stálo lesnícke stredisko Scarclawskej pahorkatiny. Lovecká chata vtedy ešte neexistovala, aspoň zatiaľ. Ale to všetko – lesy, pahorkatina, lesnícke stredisko – patrilo otcovi. A záchody aj sprchy ešte vždy fungovali, tak sme si s Tomom a Jusom povedali – kašľať na to. Nechali sme autá stáť v kalužiach na ceste k stredisku.

Lesnícke stredisko bola hrozná stavba zo sedemdesiatych rokov, všade samé laminátové dosky a linoleum. Vládol tam zvláštny pach – pary, zeminy, teplých vetroviek a v kuchyni bolo cítiť vegetariánske klobásky a hemendex. Pri dverách stopy zablatených čižiem, skladacie stoličky, v kútoch pavučiny, natreté kovové radiátory. Ktosi – skauti alebo turistickí sprievodcovia, ktorí využívali lesnícke stredisko – vyrobili na odľahlej stene z krepového papiera ozdobný pás s textom: Nič tu nenechajte okrem odtlačkov nôh – vezmite si svoj neporiadok domov. A pod tým bol usmievavý jazvec. Jedno oko mu odpadlo a ktosi mu ho domaľoval čiernou fixkou.

Pravdupovediac, ten prvý augustový deň v roku 1997 nebol veľmi zábavný. Ja, Jus a Tomo sme mali koľko? Dvadsaťjeden, dvadsaťdva rokov? Kašľali sme na všetko a v trojici sme sedeli v tej dlhej jedálni, popíjali pivo a celé popoludnie hrali posraté Monopoly. Správali sme sa ako šibnutí a liezli sme si na nervy. Všetci sme boli hladní, ale nikomu sa nechcelo variť. No z čipsov a omáčky sa nenajete. Boli sme hlúpi mestskí chalani. Tu nefungovala nijaká donáška a nikto z nás nebol triezvy, aby mohol ísť autom do dediny alebo niečo kúpiť na pumpe. Jus vytiahol archívnu whisky. To znamenalo, že budeme popíjať, kým nám nepríde zle, o deviatej zaľahneme, a keď budeme chrápať, v snoch nás bude mátať šuchorenie stromov.

Keby sa to tak bolo skončilo.

Dopijem čaj, usadeninu vylejem do podrastu. Pomaly sa rozvidnieva, les zalieva svetlo úsvitu. Obrátim sa k závoju vetiev a malinčia a predieram sa nimi. Tak sme to vtedy robili – nechodili sme po vyšliapaných chodníčkoch. Boli sme takí opití a bolo tak mokro, že sme ani nevideli chodníček, či už bol, alebo nebol vyšliapaný.

Obzriem sa a ešte vždy vidieť svetlo v okne Loveckej chaty. Pokúšam sa predstaviť si, ako vtedy videl ten chlapec lesnícke stredisko. Tadiaľto išiel vtedy v roku 1996. Pomedzi vetvy to zrejme nevyzeralo veľmi inak, svetlo v okne, prísľub tepla, štyri steny.

Ďalej sa predieram lesom. Keď sa zem začne zvažovať, musíte dávať pozor, kam stúpite. Teraz sú tu výstražné tabule, ale vtedy tu nič také nebolo. Som si istý, že sem v deväťdesiatom šiestom prišli tadiaľto – pár kilometrov severozápadne od Loveckej chaty (alebo lesníckeho strediska, ako vtedy bolo známe) vedie pomedzi stromy prírodný chodníček. Vydám sa po ňom.

Kým kráčam, zmocní sa ma akási nostalgia, túžba. Akoby sa mi v kútiku duše vynorila spomienka.

Akoby som bol súčasťou toho, čo sa tu stalo.

A predpokladám, že do istej miery to tak je.

Epizóda 1: Stopári

„Otec kúpil všetku pôdu v tomto okolí predtým... predtým, než sa to stalo. Doslova len pár týždňov predtým. A potom začali padať sračky. Ach, hrozne ma to mrzí... môžem tu nadávať?“

Toto je hlas Harryho Saint Clementa-Ramsaya; Harry je syn lorda Ramsaya, majiteľa pôdy v okolí Scarclawskej pahorkatiny. Majiteľa samej pahorkatiny.

Scarclawská pahorkatina: Tým, ktorí sú dosť starí, to meno niečo hovorí.

V dnešných časoch to nikomu nič nehovorí.

Stretnúť sa s Harrym osobne je prinajmenej úspech. Z Ramsayovho panstva mi celé mesiace neodpovedali na maily ani listy. Už som si myslel, že pohoríme na tejto prvej prekážke. Bez Harryho by veru tento podcast stratil významnú autentickosť, bola by to len ďalšia špekulácia o tom, čo sa stalo v ten deň v roku 1996, pred dvadsiatimi rokmi. Len by sme sa prehrabávali v dávno vyschnutej zemi starého hrobu.

Od toho incidentu ubehlo dvadsať rokov a Ramsayovci o tom vytrvalo odmietali s kýmkoľvek hovoriť.

Až doteraz.

Harry v obleku a čižmách, ružolíci, vyšportovaný, na prvý pohľad vyzerá ako z dobrej rodiny. Prívetivý, ale zdržanlivý. Pripomína mi politika pri predvolebnej návšteve proletárov. Každé slovo precízne vyberá.

Keď ide o Scarclawskú pahorkatinu, je vyhýbavý – opatrný. Pravdupovediac, nečudujem sa mu.

„Myslím, že otec chcel všetky tie tunely – banské štôlne – zasypať. Potom chcel pozemky predať nejakému developerovi, chápete? Mohli tu vybudovať zruby, ľudia by sem mohli chodiť na rybačku alebo čo. No... zrejme sa mu to zdalo náročné. A po tom, čo sa stalo, akoby už nemal... motiváciu. Pod tou pahorkatinou je územie zamorené králikmi – všade samé trhliny a skryté nory, a to ani nehovorím o mokradiach a rašeliniskách, kde... sme... veď viete. Je to hotová smrtonosná pasca. Bohvie, prečo tam vôbec išli. Chápete, kto by tam išiel pre zábavu?“

Pred tým, čo sa stalo v roku 1996, bola Scarclawská pahorkatina v podstate neznáma. A dnes väčšine ľudí vyfučal ten názov z hlavy, napriek takmer slávnej fotografii na titulnej stránke The Times. Hákovitý vrchol predierajúci sa cez oblaky za strašidelným závojom anglického dažďa. Väčšina ľudí zabudla aj meno Toma Jeffriesa.

Ale to sa možno zmení.

„Niekedy premýšľam, že to mohlo byť inak. Keby otec zavolal staviteľovi hodinu predtým, než mu zavolal, všetko by zbúrali, opravili staré ploty a tabule, bola by tu ochranka, ktorá by nepustila ľudí na to miesto a nič by sa nebolo stalo. ‚Prepáčte, je nám jedno, kedy ste si rezervovali pobyt, všetko je inak.‘ A hotovo. Teraz by som sa s vami nerozprával. Stačila jedna hodina – a chlapec bol mŕtvy. Ležal dolu tvárou v mokradi. Niečí syn, niečí vnuk. Mal iba pätnásť, však? Hrozné!“

Vitajte v Šiestich príbehoch. Volám sa Scott King.

Ďalších šesť týždňov sa budeme venovať tragédii v Scarclawskej pahorkatine v roku 1996. Pozrieme sa na to zo šiestich rozličných uhlov. Budeme vidieť tie udalosti šiestimi pármi očí.

A potom to bude na vás, ako vždy. Ako už viete, nie som tu na to, aby som posudzoval. Som tu na to, aby som to dovolil vám.

Svojim novším poslucháčom by som to mal objasniť – nie som policajt, forenzný technik ani príslušník FBI. Toto nie je vyšetrovanie ani miesto, kde odhalím nové dôkazy. Môj podcast je skôr čosi ako debatná skupina na starom mieste činu.

V tejto úvodnej epizóde preskúmame udalosti toho dňa, krátko vám predstavím prítomných ľudí. Vypočujeme si nielen Harryho, ale aj jedného z ďalších, ktorí do toho boli priamo zapojení, tých, ktorí tam boli, ktorí osobne poznali Toma Jeffriesa a ktorým udalosti toho dňa v roku 1996 zostávajú v živote ako nepekná, nezmazateľná škvrna.

Pozrieme sa na čosi, čo je pre niektorých jednoduchý otvorený a uzavretý prípad – tragédia, ktorej sa mohli a mali vyhnúť. No pre iných je to vytrvalá fascinujúca záhada, na ktorú neexistujú jasné odpovede.

Aspoň zatiaľ.

No dobre, a teraz čosi z histórie. Nebojte sa, budem stručný.

Pahorkatina sa vyníma nad krásnou krajinou, je to jedno z najkrajších miest v Anglicku, nachádza sa v Northumberlande, v severovýchodnom Anglicku. Scarclawský les bol kedysi staré ľadovcové jazero plné piesku a štrku; pahorkatina – príkry pieskovcový zráz – je teraz označená ako oblasť výnimočnej prírodnej krásy. Vo vyšších polohách sa nachádza zopár kamenných mohýl z doby železnej, na svahoch sú pozostatky roztrúsených hospodárskych usadlostí. Zvyšky stojacich skál usporiadaných do kruhu a neolitických pohrebísk len dodávajú krajine príťažlivosť. Vrchol pahorkatiny je vykrivený ako hák, ani čo by z jeho základne ktosi čosi odhryzol. To je zrejme dôvod, prečo má Scarclaw to meno – Pazúrovitý útes. Tak ako v iných častiach Northumberlandu, aj tu sú na nižšie položených skalách záhadné umelecké výtvory v podobe kruhov.

V dolných častiach pahorkatiny sa nachádza zložitá sieť baní na olovo, ktoré sa datujú do pätnásteho storočia. Teraz sú všetky opustené, zatvorili ich začiatkom dvadsiateho storočia, lebo sa tam prepadala pôda. V štyridsiatych rokoch dvadsiateho storočia sa pokúšali bane znova otvoriť, ale neúspešne. Väčšina štôlní pod svahom sa prepadla a v oslabenom povrchu vznikli diery, ktoré vytvorili zvláštne hybridné močariny a prepadliská, spoly sú výtvorom človeka, spoly prírody. Pokúšať sa prejsť cez močariny Scarclawskej pahorkatiny je ako tanec so smrťou. Pôda vás môže bez varovania zhltnúť. Ale nebezpečné nie sú iba močariny; väčšinu banských ventilačných šácht príroda zamaskovala, takže teraz sú tam trhliny porastené machom a vresom. Jediným dôkazom toho, čo tam kedysi bolo, sú zvyšky polorozpadnutých plotov, ktoré tam postavili kedysi dávno. Návštevníkom lesa a pahorkatiny sa odporúča držať sa vyznačených chodníčkov. Kedysi dávno ohradili veľké časti toho územia, ale ešte vždy človeku hrozí pod nohami nebezpečenstvo.

Uprostred tohto územia nikoho porasteného trstinou a travinou stoja zvyšky strojovne – bledá rozpadávajúca sa veža je porastená machom a v stene je okno, to sú jediné zvyšky voľakedajšej osady.

„Neviem, čo sa stalo tomu chlapcovi... skutočne netuším. Nikto to nevie. Ale to, že polícia nenašla jeho telo, je pekelne... absurdné, nemyslíte? Hrozný rok.“

S Harrym nahrávame tento rozhovor v jeho aute na príjazdovej ceste rezidencie lorda Ramsaya Mayberryské panstvo. Uisťuje ma, že jeho otec nie je doma, a zrejme by bolo márne pokúšať sa získať jeho výpoveď.

„S otcom sa o tom nerozprávame, už nie. Najlepšie je nechať to pochované... Ach jaj, prepáčte... to nebolo vhodné slovo, ale viete, ako to myslím, však? Otec si doteraz vyčíta, čo sa tamhore stalo, ale čo mohol robiť? Už tam boli tabule, vedeli, čo je hore, nie? Boli tam aj sto ráz predtým. Dopekla, práve oni tam urobili izoláciu. Spravili to raz v lete, vyliezli tam v tých svojich bielych dekoratérskych overaloch a pribili na dlážku kopu polystyrénu. Šialené, no nie? Chápete, nebolo to nič iné, len vyzdobená stodola. Ale to miesto nevyužívali len oni. Prenajímali sme ho skautom, turistickým sprievodcom, horolezcom, kanojkárom... kanoistom?... jaskynistom... jaskyniarom? Tým chlapom, čo lezú do hlbín zeme... Ako vravím, nechodím veľmi do voľnej prírody. Všetci vedeli, aké nebezpečenstvo tam hrozí.“

Harry rozpráva o lesníckom stredisku v Scarclawskej pahorkatine. Mali v ňom vlastné stravovanie a tá prízemná budova poskytujúca ubytovanie bola oveľa modernejšia než „vyzdobená stodola“, ako to nazval. Kým ešte stála, bolo tam päť spální s tridsiatimi lôžkami, plynovým kúrením, úplne vybavenou kuchyňou, toaletami, sprchami a so všetkým, čo k tomu patrí.

Budova v tvare L stála na úpätí pahorkatiny, asi osem kilometrov lesnou cestou od hradskej, mala vlastné parkovisko aj telefónnu linku. To stredisko bolo veľmi obľúbené. Bolo dosť ďaleko od nebezpečných baní a nablízku sa nachádzali malebné cestičky aj rieka. Ak ste si nechceli zaplatiť pobyt v budove, mohli ste táboriť na pozemkoch strediska. Podľa zachovanej knihy hostí bola budova obsadená celý rok. Ubytovali sa tam horolezci, turisti, kanoisti, jaskyniari, dokonca lesnícke stredisko využívali aj skauti a turistickí sprievodcovia. A nie sú záznamy, že by sa na území Scarclawskej pahorkatiny za posledných tridsať rokov stali vážnejšie nehody. Zrejme vďaka výstražným tabuliam.

Lord Ramsay získal pôdu v okolí Scarclawskej pahorkatiny po tom, čo sa stalo v roku 1996. Dlhé roky zvádzal boj s miestnymi úradmi, Národným fondom a skupinami, ktoré využívali stredisko. Tento boj nie je pre náš príbeh podstatný, stačí povedať, že vyhrali peniaze a Scarclawská pahorkatina sa stala súčasťou Ramsayovho majetku, stredisko zrovnali so zemou a väčšiu časť pahorkatiny oplotili. Ale odchýlili sme sa od témy. Vráťme sa k Harrymu.

„Ochranári sa vyhrážali, že to otcovi osladia, ak v Scarclawe niečo zmení. Nie aby ste ma zle rozumeli, otec to chcel skrášliť! Vravel, že bude musieť pôdu odvodniť... vysušiť močariny…, aby tam mohli chodiť dovolenkári, a v tom bol problém – chceli, aby zachoval prirodzené prostredie. Mloky, žaby a iné slizké tvory, na ktorých nikomu nezáleží, kým sa zrazu nestanú ‚ohrozenými druhmi‘. No hlavným problémom boli banské štôlne; tuším v nich hniezdili nejaké vzácne netopiere či čo. Nič proti netopierom…, ale je to vyslovene právnická nočná mora, tak myslím, že nakoniec si povedal ‚kašlem na to‘, a nechal to tak.“

„Bol váš otec niekedy v lesníckom stredisku? Poobzeral sa tam? Teda, prv než sa to stalo.“

„Možno bol, neviem. Pravdupovediac, zrejme by sa tým nič nezmenilo. Viete, keď si otec vezme niečo do hlavy, je ako rotvajler s kosťou.“

Chvíľu sa s Harrym rozprávame o právnických naťahovačkách spojených s kúpou tej pôdy. Zopár ráz sa ho spýtam, prečo lord Ramsay tak veľmi túžil po Scarclawe, ale nedostanem jasnú odpoveď. Možno chcel mať nový lovecký revír, kde by mohol strieľať tetrovy, loviť jelene, také čosi. V skutočnosti bola časť územia zhruba štyristo rokov loveckým revírom. Svedčia o tom staré lesy. Viem len to, že lord Ramsay podcenil príťažlivosť tej zeme. Ešte aj po tej tragédii boj o Scarclawskú pahorkatinu pokračoval dlhé roky.

Možno preto, lebo Harry si uvedomuje, že tento podcast si vypočujú milióny ľudí, usiluje sa zachovať si tvár – chrániť otca, rodinu. Neviem. Ale nakoniec musím nadniesť tému, ktorej sa obaja vyhýbame, krúžime dookola ako dva tigre.

„To vy ste ho našli, však, Harry? Vy ste našli telo Toma Jeffriesa?“

„Áno... áno... Ja som ho našiel...“

No dobre, možno som to mohol sformulovať lepšie, ale keď sa rozprávam s vplyvnými a bohatými ľuďmi ako Harry, som z nich mierne nervózny, a keď vidím, ako z nich vyžaruje tá neotrasiteľná sebaistota, jednoducho vyhŕknem bez prípravy. Chvíľu sa na mňa len díva a už si myslím, že ma požiada, aby som odišiel. Chvalabohu pokračuje s tým svojím pokojným výrazom, ktorý musím obdivovať. Kamenná tvár a podobne.

„Legálne o tom už môžem rozprávať. Keď už je ten prípad oficiálne... ako sa tomu hovorí? ‚Vychladnutý?‘ Vyriešený? Niežeby som chcel, chápete, ale poviem vám to, lebo... ja neviem, možno to pôsobí katarzne alebo čo. A vy nie ste novinár.“

Harry si dobre uvedomuje, čo sa stane, keď sa Šesť príbehov dostane do éteru. Nie je fanúšik podcastov, ale vie, aké sú obľúbené. Hovorí, že počul o Seriáli a uvedomuje si, že Šesť príbehov si možno vypočujú tisíce, možno aj milióny ľudí na celom svete. Spýta sa ma, či si myslím, že médiá budú chcieť od neho alebo jeho otca počuť odpovede. Hovorí, že lord Ramsay je už dosť starý a také čosi nepotrebuje. Poviem mu, že neviem, čo sa stane, keď sa Šesť príbehov odvysiela, nič mu nemôžem sľúbiť. Zdá sa, že oceňuje moju úprimnosť. Povie, že mi porozpráva všetko, čo povedal polícii, ale potom musí ísť.

„Tak teda dobre. Bol som tam s niekoľkými priateľmi, chápete. Robili sme prieskum, bolo to čosi ako poslanie, ak viete, ako to myslím.“

Harry hovorí o dolnej časti pahorkatiny, o lesoch asi dva kilometre od relatívnej civilizácie lesníckeho strediska. To je v rozpore s Harryho nervóznymi uisteniami, že je „mestský človek“. Nič na to nepoviem.

„A je hlboká noc, neviem, možno jedna-dve hodiny ráno, sme mierne pripití, chápete. Chodíme po lese. Máme so sebou aj psy a tie zrazu začnú besnieť – štekajú a kňučia, akoby zavetrili pach.“

Keď tak pozerám na Harryho s dokonalou pleťou, upravenými vlasmi a ustarostene zvrašteným čelom, nie som si istý, či si viem predstaviť jeho a priateľov, zrejme „vidiecke typy“, ako chodia uprostred noci so psami po lese. V policajnej správe sa uvádza, že mali so sebou aj svetlá – veľké, silné svietidlá –, čo svedčí o tom, že Ramsayovci na svojich pozemkoch lovia zver. V Scarclawských lesoch žije niekoľko druhov jeleňov, ani nehovoriac o líškach, jazvecoch a inej divine, ktorú vyššie triedy rady zabíjajú pre potešenie. Hovoria tomu oslepenie – keď oslepia jeleňa svetlom, zmeravie.

„Ako vravím, nevedel som, čo sa deje, a vypil som pár pohárikov, tak to jednoducho nechám tak, chápete. Netušil som, kde sme, a šli sme čoraz hlbšie do lesa, podrast je tam vysoký po pás – všade samé malinčie a papradie.“

Ako som už spomínal, lesnícke stredisko je obkolesené lesom, stačí prejsť pár kilometrov k úpätiu kopcov a ste v hustom, neskrotenom lese. Harryho psy zastanú štyri kilometre severozápadne od strediska. Tá močaristá oblasť bola oplotená a veľmi nebezpečná; to, že Harry s priateľmi po nej blúdili za hlbokej noci, sa mi zdá skôr hlúpe než odvážne.

„Je tam fakt pekelne blatisto, chápete? Cítite, že máte mokré nohy, a ani neviete ako, zrazu ste po kolená v bahne. Psy stále besnejú a cítiť pach... je to ako... hm... ťažko to opísať – je to sladkasté, mäsité, prenikne to do vás, chápete. Taký pach sa vám dostane hlboko do mozgu, chvíľu to trvá, kým sa ho zbavíte. Myslím, že sme viac-menej tušili, o čo ide. Chápete, kde v tých posratých horách môžete cítiť taký pach? Tak sme si tam posvietili a vtedy sme to uvideli... napoly pochované v bahne. Prisámbohu, do smrti nezabudnem na ten výjav...“

Psy vystrelili do močariny a začali hrabať, odkrývať, čo našli, pustili sa do toho zubami, trhali mäkké, rozkladajúce sa mäso od kostí a kládli svoje objavy k nohám pánov. Harry a jeho priatelia zažali svietidlá a namiesto aby oslepili jeleňa, svietili na zahnívajúce telo dieťaťa bez hlavy. To dieťa bolo rok nezvestné. Bol to pätnásťročný Tom Jeffries.

„Ako hovorím, na ten výjav do smrti nezabudnem. Najprv sme si mysleli, že je to len žartík – že si z nás niekto vystrelil, začne sa smiať a zjaví sa videokamera. Ale všetci sme len stáli, doriti, a civeli. Niekedy to vidím v sne, telo napoly pochované v bahne, prsty vystreté ako pazúry... akoby to bol posratý zombie alebo čo, ktorý sa zúfalo usiluje vstať z hrobu.“

Muži zavolali políciu, ako sa dalo očakávať, a vyšetrovatelia si postavili stany. Nebol to ani tak celoštátny škandál, skôr sa ľuďom uľavilo, že telo, ktoré takmer rok unikalo polícii, vyšetrovateľom, vedcom, ba aj jasnovidcom, sa konečne našlo.

Tom Jeffries sa stal nezvestným na výlete do lesníckeho strediska v Scarclawskej pahorkatine, kde bol so skupinou tínedžerov a s dvoma dospelými, ktorí nad nimi mali dozor. Na rozdiel od dnešných čias, keď sa podobné zmiznutia rozmazávajú v sociálnych médiách, zmiznutie Toma Jeffriesa tlač viac-menej ignorovala. Samozrejme, oznámili to, tak ako aj nájdenie tela, ale morálne pobúrenie, aké dnes dominuje v spoločnosti, v roku 1996 jednoducho neexistovalo. Možno to len boli iné časy, v deväťdesiatych rokoch neboli sociálne médiá, internet nebol pobláznený ako dnes.

Alebo to možno súviselo s Tomom Jeffriesom. S jeho osobnosťou, povesťou, možno preto si nezaslúžil celonárodný žiaľ. Bolo to tým, že pätnásťročný Jeffries už nebol dieťa? Bolo to tým, že bol beloch mužského pohlavia zo stabilnej rodiny strednej triedy, že bol priemerný študent, ktorý nevytŕčal, nemal nepriateľov, zato mal veľkú skupinu priateľov?

Spomínali by si na Toma Jeffriesa viac, keby bol malé dievčatko z privilegovanej rodiny? Toto je jedna z otázok, ktoré sa pokúsime v Šiestich príbehoch zodpovedať...

V tomto seriáli sa pozrieme na prípad Toma Jeffriesa zo šiestich rozličných uhlov. Šesť ľudí porozpráva svoje príbehy; šesť ľudí, ktorí poznali Toma Jeffriesa zo šiestich rozličných hľadísk. Keď si vypočujete tie príbehy, môžete sa rozhodnúť, k akým záverom dospejete, pokiaľ ide o smrť zahalenú neistotou. A či k nejakým záverom dospejete.

Vitajte v Šiestich príbehoch. Toto je príbeh číslo jeden:

„Nikdy predtým sa Stopárom nestalo nič podobné. Bolo to hrozné... jednoducho hrozné. Nakoniec nás to rozdelilo. Nikto sa nevedel vyrovnať s tým, čo sa stalo v Scarclawskej pahorkatine... a mnohí sa s tým nikdy nevyrovnali.

Všetko sa rozpadlo. Všetko, čo sme robili. Bolo to veľkou súčasťou nášho života. Taká škoda.“

Toto je hlas šesťdesiatdvaročného Dereka Bickersa. Derek so svojou priateľkou Sally boli poslední dospelí, ktorí využili lesnícke stredisko v Scarclawskej pahorkatine. Rezervovali ubytovanie pre skupinu tínedžerov – vlastné deti a ich priateľov –, ktorí si hovorili Stopári. V ten augustový deň v roku 1996 tá skupina pozostávala z piatich tínedžerov a dvoch dospelých. Jedným z tých tínedžerov bol Tom Jeffries.

„Stopári – nezainteresovanému človeku to znie ako nejaká organizácia... ale nebolo to tak, však?“

„Nie, Stopári neboli skutočná organizácia. Spočiatku nás bolo len pár, rovnaká krvná skupina rodičov a priateľov, také čosi. Len sme chceli nájsť zábavu pre svoje deti, o to nám išlo. Nikdy to nebolo nič viac. Ten názov sme si dali až neskôr, tuším sme sa inšpirovali Pánom prsteňov. A nehovorím, že som šéfom alebo bossom, tak to nebolo. Čože? Aha, kedy sme tú skupinu založili? No, bolo to dávno, zopár z nás plánovalo stanovačku, keď boli deti malé – troj- štvorročné. V záhrade sme postavili stany a Eva a Charlie lozili dnu a von, ako to už deti robia...“

Eva je Derekova dcéra. Eva Bickersová mala v čase výletu do Scarclawu v roku 1996 pätnásť. Bola priateľkou Toma Jeffriesa. Charlie je Charlie Armstrong, syn priateľky Bickersovcov a Toma Jeffriesa. Aj on mal v roku 1996 pätnásť. A bol v Scarclawe.

„Zbierali z trávnika plné hrste lístia a hádzali ich po sebe, celí boli zablatení, vo vlasoch mali vetvičky. Všetci sme hovorili, že sa im to bude veľmi páčiť – teda, tá stanovačka, chápete, nemali problémy s lístím a blatom. Neboli ako dnešné deti, ktoré frčia len na mobiloch a iPadoch. A aspoň sme sa pokúšali, aby našli spojenie s prírodou... Teraz to možno znie trochu hlúpo, ako slová príslušníka strednej triedy – banda starých hippies v lese hľadá spojenie s prírodou a podobne. Ale nebolo to tak, vážne, vôbec to tak nebolo. Jednoducho sme si užívali zábavu. V konečnom dôsledku to nebolo nič iné, len zábava.“

Tento rozhovor vediem s Derekom Bickersom telefonicky. Nikdy nepočul o mne ani o Šiestich príbehoch. Niekedy je to tak lepšie. V čase tragédie Dereka v novinách ukrižovali. Pred jeho domom postávali reportéri, fotky z univerzitných čias – s vlasmi v očiach, v ruke akustická gitara, v druhej džoint – im dohodil niekto z jeho blízkych. Tá zrada ho hlboko ranila, najmä keď ho v titulkoch obviňovali prinajmenej zo zanedbania starostlivosti, v krajnom prípade zo zavraždenia Toma Jeffriesa. Derek sa z toho nikdy nespamätal a pokiaľ viem, nikdy sa nedozvedel, kto to urobil.

A znova to človeka núti k špekuláciám – keby sa tragédia, aká sa prihodila Tomovi Jeffriesovi v roku 1996, stala teraz, ako by na Dereka zapôsobilo to vystavenie napospas tlači a odsúdenie médií, ktoré by určite nasledovalo?

Dereka Bickersa dôkladne vypočúvali, pokiaľ išlo o smrť Toma Jeffriesa, ale neobvinili ho z vraždy. Počas tých rokov, odkedy ho polícia prepustila, chodil so sklonenou hlavou, usiloval sa žiť ďalej svojím životom. Môžem si iba predstavovať, ako človeka zničí takáto skúsenosť, aj keď je to neohrozený milovník prírody ako Derek. Keď hovorí o minulosti, vidieť, že má pekné spomienky na časy, ktoré strávil so skupinou v divočine. Derek je bývalý horolezec, kanoista a orientačný bežec, meria vyše meter osemdesiat, lysá hlava sa mu leskne a sivú briadku má úhľadne pristrihnutú. Spýtam sa ho, či sa aj po udalostiach v Scarclawe vrátil do prírody.

„Behával som. Vždy som sa venoval behu, ale po Scarclawe som behával dlhé trasy krajinou, kilometre a kilometre so sklonenou hlavou. Ak sa vám stane čosi také, beh je najlepší liek. Môžem to každému odporúčať. Behával som, kým mi neodišli nohy, kolená, členky, kým som nemal tie prekliate nohy mŕtve. Jedine to mi pomáhalo... akoby mi to urobilo poriadok v hlave.“

Špekulovalo sa, či Dereka obvinia zo zanedbania starostlivosti. Toma aj ostatných tínedžerov mu rodičia zverili do opatery. No rodina Toma Jeffriesa trvala na tom, že nechce podať na Dereka žalobu, a nakoniec nedostatok dôkazov a vytrvalosť Derekových priateľov a rodiny zvíťazili. Správa súdneho obhliadača nepreukázala vraždu a smrť Toma Jeffriesa označili ako „nehodu“ alebo „nešťastnú náhodu“. Ale to nebránilo krajine, ba i celému svetu vidieť Dereka Bickersa ako vinníka. Aspoň istý čas.

„Tak teda v roku 1996 boli Stopári ešte vždy silná partia?“

„Áno. Aj keď deti už boli staršie. Naďalej sme chodili na stanovačky, na túry a podobne.“

„Vtedy ste mali viac členov, však?“

„Áno, vtedy už o tom vedelo viac ľudí. Naše deti pozývali svojich spolužiakov, dopočuli sa o nás aj iní rodičia a ten nápad sa im páčil. Vtedy sme mali dobrých dvadsať členov. Ešte vždy to bola neformálna partia, stále sme chodili na prechádzky po lesoch, na vysokohorské túry, ale už sme mali meno.“

„Aká veková skupina to bola?“

„No, dá sa povedať, že od nula rokov do dospelosti. Chodili s nami bábätká, batoľatá, tehotné ženy, tínedžeri...“

„Ale všetci nechodili na túry, však?“

„Nie, všetci nie. Vtedy sme sa začali raz do týždňa stretávať v cirkevnej sále. Stala sa z toho spoločenská udalosť, ľudia nosili koláče, kávu, mladšie deti pobehovali a hrali sa, staršie s nami plánovali výlety.“

„A hovoríte, že skupina nemala ideologickú tému – nebola ako skauti alebo podobné čosi?“

„Presne tak. Išlo skôr o priateľstvo, prijatie medzi seba. Išlo o to, aby sme mali čo robiť.“

„Môžete mi povedať čosi viac o deťoch, ktoré sa zúčastnili výletu do Scarclawa?“

„Nebolo ich veľa. V lete v deväťdesiatom šiestom zúril v škole nejaký vírus a deti odpadávali ako muchy – vracali, mali horúčky. Keby šli choré na výlet, bola by to nočná mora, takmer sme to zrušili. Dá sa povedať, že vtedy už boli Stopári organizovanejší. Museli sme dbať na zdravú stravu, mať písomný súhlas rodičov a podobné veci. Boli sme zodpovední za cudzie deti, nemohli sme to zbabrať. Mali sme s ostatnými dospelými poradu...“

Každý, kto pomáhal pri výletoch do prírody, to robil preto, lebo o to mal záujem. Ľudia sa tomu venovali vo vlastnom čase, organizovali týždenné stretnutia, výlety. Derek na to nebol v Scarclawe v roku 1996 sám, bola pritom iná dospelá osoba. Hovorí, že v skupine nebola nijaká hierarchia, „vodcovia“ boli zodpovední dospelí – ľudia, ktorí pomáhali, lebo mali dobré srdce.

„Deti boli rozhodnuté ísť v to leto do Scarclawa. Naozaj rozhodnuté. Aj keď ich išlo len pár. Boli by veľmi sklamané, keby sme to zrušili. Celé roky sme využívali lesnícke stredisko v Scarclawe. Deťom sa tam páčilo, poznali ho ako vlastnú dlaň. A v to leto tam bolo krásne... Prepáčte, dal som sa uniesť, však? Tak teda kto tam bol – nakoniec s nami šlo len päť detí. Moja dcéra Eva bola jednou z nich. Mala... pätnásť. Všetky deti mali zhruba toľko. A ešte som tam bol ja. A Sally.“

Syn Sally Mullenovej Keith bol v čase výletu do Scarclawa chorý. Sally, tak ako Derek Bickers, bola jednou z pôvodných členiek Stopárov a nejaký čas si lámala hlavu, či má ísť a pomáhať na tomto výlete. Jej manžel si vzal v práci voľno, takže mohol zostať doma s Keithom, zatiaľ čo Sally šla s Derekom a ostatnými deťmi do Scarclawa. Tu si znova môžeme položiť otázku „čo by bolo, keby“? Keby sa Sally rozhodla zostať doma, šli by ostatní do Scarclawa? Ale nechcem o tom s Derekom špekulovať, nemá to zmysel.

Na rozdiel od Dereka sa Sally Mullenovej podarilo uniknúť pozornosti médií. Stalo sa to zrejme z niekoľkých dôvodov. Po prvé, je žena. Hoci sexizmus je nepekný, je oveľa pravdepodobnejšie, že vrahom je muž. Jednoducho to tak je. Sally trpí silným spánkovým apnoe, to znamená, že potrebuje špeciálny prístroj, ktorý jej pomáha v spánku dýchať. Preto bola nepravdepodobná podozrivá. Keby chcela zabiť Toma Jeffriesa, musela by vstať zavčasu ráno, sama sa odpojiť od prístroja, a keď by skončila, znova sa naň napojiť.

„Sally z toho vyšla celkom čistá, však?“

„A právom. Je rovnako nevinná ako my ostatní. Pozrite, ja som bol vystavený najťažšiemu náporu. Urobil som to nielen kvôli Sally, ale aj kvôli deťom. Bože dobrý, veď to boli len deti.“

Derek dôrazne bránil ostatných a veľmi ho pobúrilo, ako sa k tínedžerom správala polícia, obviňovali ich, že pri vypočúvaní boli priveľmi drsní. Verím, že práve pre ten negatívny postoj sa tlač postavila proti Derekovi, zato tichú, ústupčivú Sally Mullenovú nechali na pokoji.

„Môžete mi povedať niečo o svojej dcére Eve?“

„Eva je správne dievča, už ako malá bola dobrá, ak mi rozumiete. Neplakala, v noci tvrdo spala. Jednoducho bola normálna, normálne dievča. V škole jej to išlo dobre – chcela sa stať veterinárkou.“

„Povedali by ste, že Eva a jej priateľky boli rebelky? Teda, v tom čase.“

„Eva nikdy nemala rebelantské sklony. Predsa všetky deti z času na čas rebelujú, nie? To je jednoducho normálne. So Sus sme sa vždy usilovali byť chápaví, nenútení. „Čilovali sme“, ako sa o nás vyjadrovali Evine priateľky. Nezdá sa mi, že by sme boli liberálnejší ako iní, ale krik a vresk nikdy nikomu nepomohol, no nie? V našom dome nedochádzalo často ku konfliktom. Rozprávali sme sa. Myslím, že to je potrebné pri výchove dievčaťa. Veď viete, aké sú deti, keď dospievajú.“

„To je dobrý spôsob, ako vychovávať dieťa, Derek. Nečudo, že Eva bola šťastná.“

„Sme tolerantní rodičia, ak si Eva chcela odfarbiť vlasy, nosiť čudné oblečenie, vždy sme jej dovolili, aby sa sama vyjadrila. Podľa mňa ak začnete hovoriť deťom, že niečo nesmú robiť, tým viac to chcú robiť. Samozrejme, mali sme isté pravidlá. Eva mala pätnásť, ešte vždy bola dieťa. V čase, keď sa to stalo v Scarclawe, bola dieťa. Dieťa.“

„Poznali ste aj tie ostatné deti, však? Vy a Sally ste poznali ich rodičov, ak sa nemýlim.“

„Presne tak. Väčšina detí bola členmi Stopárov od samého začiatku. Charlie Armstrong bol od malička Evin najlepší priateľ.“

Charlie Armstrong je chlapec, o ktorom sa Derek už zmienil. Ten, ktorý s Evou hádzal lístie v záhrade Bickersovcov. Charlieho mama sa zapájala do činnosti Stopárov, ale v čase, keď mal Charlie ísť do Scarclawa, mali s manželom rezervovaný víkend mimo. Obaja o tom so mnou odmietli hovoriť.

„Porozprávajte mi o Charliem.“

„Charlie a Eva nechodili do jednej školy. Myslím, že vďaka Stopárom udržiavali priateľstvo, stretávali sa cez víkendy a nemuseli počúvať tie nezmysly o tom, že sú frajeri, aké deti často počujú na ihrisku. Charlieho mamu aj otca poznám dlhé roky, sú to dobrí ľudia, majú podobný postoj ako ja a Sus, ‚čilujú‘, nechávajú veciam voľný priebeh a podobne. Charlie bol trochu viac.... ja neviem... trochu viac otvorený, ak je to správne slovo, než bola v tom čase Eva.“

Pri vyšetrovaní smrti Toma Jeffriesa toto bol dôvod, pre ktorý takmer obžalovali Dereka Bickersa a Sally Mullenovú zo zanedbania starostlivosti. Ako som už spomínal, práve rodičia Toma Jeffriesa najdôraznejšie bránili Dereka a Sally. Ako sa dozvieme v ďalších epizódach tohto podcastu, v ten večer všetci tínedžeri v Scarclawe pili alkohol a fajčili marihuanu. Charlie Armstrong bol podľa všetkého hlavným iniciátorom alebo vodcom. Ale k tomu sa časom dostaneme.

„Hovoríte, že Charlie Armstrong bol ‚otvorený‘.“

„Neviem, či je otvorený správne slovo, bol silnou osobnosťou – to je možno lepšie označenie. Charlie bol rozhodne v skupine dominantný, vodca svorky. Fajčil a jeho rodičia to vedeli. Mal rád hudbu... death metal alebo také čosi... niežeby to s tým malo niečo spoločné. Nosil dlhé plášte, dlhé vlasy, tričká s diabolskými obrázkami a podobne. Myslím, že zopár ráz ho vylúčili zo školy.“

Toto je ďalší zaujímavý detail a hovorilo sa o tom pri vyšetrovaní. Charlieho Armstronga považovali za vodcu starších tínedžerov. V tlači sa viac ráz písalo o jeho výzore a hudobných preferenciách, z čoho si rodičia aj Charlieho kamaráti robili posmech. Nezabúdajte, že toto sa stalo pred masakrom na strednej škole v Columbine a propagáciou „trenčkotovej mafie“ v USA. O Marilynovi Mansonovi sa vtedy v Británii veľmi nehovorilo.

Ale je pravda, že Charlieho Armstronga viac ráz vylúčili zo školy. Podarilo sa mi vypátrať bývalého zástupcu riaditeľa Jona Lomaxa a požiadal som ho o vyjadrenie. Pán Lomax je už starší muž, ale myseľ má stále bystrú a s nespútanou radosťou si spomína na život v škole, jeho odpovede na moje otázky boli podfarbené smiechom. Náš telefonát bol krátky.

„Pán Lomax, pamätáte sa na svojho bývalého žiaka Charlieho Armstronga?“

„Zaujímavé, že sa naňho pýtate, lebo aj keby mu po tom, čo sa stalo v Scarclawe, nevenovali pozornosť, pamätal by som si ho.“

„Na čo si spomínate?“

„Bol to ozajstný rebel. Alebo otrava, čo len chcete! Večne sme ho predvolávali do riaditeľne.“

„Naozaj? A prečo?“

„Ach, drobné prejavy vzdoru, z celkového hľadiska kolobehu sveta nič dôležité. Nenosil poriadne zaviazanú kravatu – uzol mal takmer na bruchu alebo vôbec, v blejzri diery, fajčil a podobne.“

„Za celý život na škole ste museli vidieť tisíce detí, zvláštne, že Charlieho si pamätáte.“

„Možno je to zvláštne, ale takých, ako bol Charlie, si skôr zapamätáte než žiakov, ktorí sa správali slušne... Charlie mi utkvel v pamäti hlavne preto, lebo bol bystrý. Bol lenivý a neambiciózny, jeho učiteľov to doháňalo do zúrivosti! Veď poznáte ten typ, večne má na vysvedčeniach hodnotenie ‚mohol by dosiahnuť viac, keby sa snažil‘. Ale pod povrchom nebol zlý. Nebol to protivný chalan a verte mi, mal som dočinenia s mnohými protivnými chalanmi – a v deviatich prípadoch z desiatich mali protivných rodičov!“

„Vylúčili ste ho, však?“

„Áno. Možno aj viac než raz, už si nespomínam. Ale prvý raz to človeku utkvie v pamäti, hlavne vzhľadom na to, ako k tomu pristupovala jeho mama. Bola to v skutočnosti hlúposť, ale ide o to, že škola musí mať istý štandard. Viem, v dnešných časoch je to iné, ale Charlie aj jeho mama dobre vedeli, čo je u nás dovolené a čo nie.“

„Čo urobil?“

„Išlo o tie jeho vlasy. Teda, tolerovali sme mu, že ich má dlhé. Desať... alebo aj päť rokov predtým by sme mu to nedovolili, ale tuším v roku 1990 sme vynechali z pravidiel školy ‚vlasy dlhé po golier‘. On však vytŕčal, bol ako päsť na oko! Odfarbil si ich na žiarivo ružovo, chápete, len aby porušil pravidlá. A jeho mama s nami nesúhlasila. ‚Ako ovplyvňuje farba vlasov jeho štúdium?‘ povedala na rodičovskom združení. Samozrejme, o to nešlo. Nemôžete prísť do školy s ružovými vlasmi, nemyslíte? Čo by si o našej škole pomysleli ľudia?“

„Tak čo sa stalo?“

„Viete, je to zábavné, lebo sme dostali tip. Deti si myslia, že učitelia ich väčšinou nepočujú, ale ktosi zachytil, ako Charlieho priateľ hovorí, že si cez víkend odfarbí vlasy. Keď prišiel pondelok, poslali sme ho domov s listom, že u nás nie je vítaný, kým nebude mať vlasy ‚prirodzenej farby‘. A urobili sme správne!“

„Hovoríte, že jeho mama pre to urobila scénu?“

„Veru, zastrájala sa, že to dá do novín a podobné veci, ale nikdy k tomu nedošlo. Charlie prišiel o pár dní do školy s vlasmi odfarbenými na čierno. Aj čelo mal čierne!“

Táto medzihra nám dáva možnosť vidieť, aký bol Charlie Armstrong v roku 1996. Bol impulzívny, individualista, inovátor, ktorému bolo ukradnuté, čo si o ňom ľudia myslia. Bezpochyby ho vítali ako hrdinu, keď sa vrátil do školy po debakli s ružovými vlasmi. Možno o to mu išlo, len chcel všetkým predviesť, že to dokáže.

Ďalej sa rozprávam s Derekom o iných mladých ľuďoch v Scarclawe.

„Ehm... bola tam Anyu Kekkonenová, Evina spolužiačka. Bola v Stopároch nová, tuším sa k nám pridala, keď mala dvanásť rokov. Anyuina mama je Eskimáčka. Jej strana rodiny pochádza z Labradoru. Jej otec bol náš starý priateľ, ale pred časom zomrel. Anyu vtedy bola tiché dievča, milé, tmavovlasé, vážne, tmavšej pleti. Pravdupovediac, väčšina ľudí o nej nič nevedela, pred mladými sa správala ticho, pred dospelými zdvorilo, ale... záhadne. Pôsobila uvoľnene a bola veľmi praktická – hlas rozumu. Keď s Evou vyrastali, Anyu bola rozvážna, zatiaľ čo Eva niekedy trochu nerozumná. Keď boli na druhom stupni, Anyu sa ráno zastavila po Evu, ja aj Sus sme sa smiali, keď sme počuli Anyuin tenký hlások: ‚Vieš, že dnes máme telocvik. Vzala si si úbor?‘ Vtedy Eva vbehla do kuchyne s rozviazanými šnúrkami a so zubnou pastou na tvári. Anyu mala dvanásť, ale akoby mala osemdesiatpäť.“

Okrem Evy Bickersovej bola Anyu Kekkonenová jediné dievča v skupine, ktoré v ten deň išlo do Scarclawa. Počul som, že Anyu s mamou sa po udalostiach v Scarclawe vrátili na Labrador v severnej Kanade, ale nikto o tom nič nevie. Derek hovorí, že si nie je istý, ale nie som o tom presvedčený.

„Kým žil jej otec, priatelil som sa s ním. Jari bol fínsky rybár. Na univerzite som chvíľu študoval fínčinu, a keď som pracoval v prístave, dali sme sa do reči. Nedávno sa sem prisťahoval s manželkou. Eska bola milá, ale rezervovaná – celkom ako Anyu.“

„Myslíte, že Eska sa po manželovej smrti túžila vrátiť domov?“

„Pravdupovediac, to neviem. Netuším, nikdy o tom nehovorila...“

„Zapájala sa Eska do činnosti Stopárov?“

„Priznám sa vám, to je ťažká otázka... Nemyslím, že sa cítila ako súčasť našej skupiny, ak mi rozumiete. Samozrejme, po Jariho smrti by sme ju privítali s otvoreným náručím, ale ona sa držala bokom, bola takmer odmeraná. Jednoducho bola taká. Nemyslím, že bola vedome hrubá. Len sa cítila ako outsiderka. Jari ju priviedol do Anglicka, vzal ju z toho pochmúrneho miesta, z chudoby. Mám dojem, že Eska sa vždy cítila ‚pod našu úroveň‘…, čo bola škoda.“

„A čo Anyu? Bola medzi dvoma svetmi, však?“

„Anyu začala chodiť na akcie Stopárov až vo vyššom veku. Možno sa Eske nepáčilo, keď bola ďaleko od nej – veď viete, po tom, čo sa stalo Jarimu.“

„Myslíte, že sa vrátili do Kanady?“

„Je to možné, ale naozaj o tom nič neviem.“

„Anyu rozprávala po eskimácky?“

„Či rozprávala po eskimácky? Ach... no... možno. Naozaj neviem.“

Nechcem na Dereka veľmi tlačiť, pokiaľ ide o Anyu – pravdupovediac, o všetky deti. Ich príbehy časom prídu na rad. Ale keď som sa venoval výskumu o bývalých členoch Stopárov, o Anyu som sa veľa nedozvedel. Zdá sa, že jej hlavnou črtou bolo na pozadí tých udalostí tiché správanie.

A tak sa s Derekom rozprávame o dynamike skupiny, najmä o dynamike detí, ktoré boli na výlete v roku 1996.

„Deti sú ako svorka divých zvierat. A tá svorka má isté postavy. Má vodcov, hlasy rozumu, múdre hlavy, silákov, divú kartu, outsidera... obeť. Celý život som pracoval s deťmi a videl som to znova a znova. Možno je to evolučná záležitosť, neviem. Možno čosi ako pud sebazáchovy.“

„Mali Stopári také vyhranené roly?“

„Áno, zrejme mali. Charlie bol vodca, dominantný chlapec. Predpokladám, že moja Eva bola čosi ako zástupkyňa veliteľa. Anyu bola strategička, mozog riadiaci operácie.“

„Zrejme ste si nemysleli, že sa môže stať niečo také, ako sa stalo?“

„Pozrite, Sally aj ja sme videli, že tie deti sú rozumné, zodpovedné. Poznali sme ich celý život, aspoň väčšinu. Chápali sme ich, rešpektovali sme ich. A čo bolo najdôležitejšie, mali sme pocit, že ony rešpektujú nás.“

„Bolo možné, že tí druhí dvaja narušili rovnováhu skupiny?“

„Máte na mysli...?“

„Toma Jeffriesa a...“

„Briana Mingsa.“

„Áno... Briana Mingsa.“

„Áno, dalo by sa povedať...“

Dostali sme sa do polovice tohtotýždňového podcastu a zdá sa mi dôležité urobiť si malú prestávku v rozhovoroch a zhrnúť, čo zatiaľ vieme o tom, čo sa v roku 1996 stalo v Scarclawskej pahorkatine. Je dôležité podotknúť, že pri vyšetrovaní smrti Toma Jeffriesa vylúčili vraždu. Dereka Bickersa a Sally Mullenovú zbavili obvinenia zo zanedbania starostlivosti alebo z viny za to, čo sa stalo, tak ako ostatných členov Stopárov: Evu Bickersovú, Charlieho Armstronga, Anyu Kekkonenovú a Briana Mingsa. Všetci mali v tom čase pätnásť rokov.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Šesť príbehov.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.