Ony

Vyšlo také v tištěné verzi

Helle Helle

Ony – e-kniha

Copyright © Paseka s.r.o., 2021

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Přeložila Helena Březinová

Vychází s laskavým přispěním

Dánského uměleckého fondu

DE

Copyright © Helle Helle og Rosinante/ROSINANTE & CO,
København 2018

Translation © Helena Březinová, 2021
Cover design © Mikkel Carl, 2018

ISBN tištěné knihy: 978-80-7637-155-2

ISBN ePUB: 978-80-7637-224-5

ISBN MOBI (Kindle): 978-80-7637-226-9

ISBN PDF: 978-80-7637-225-2

1

O něco později jde přes pole s hlávkou květáku. Sbohem, plátěné kecky. Všechny cesty vedou k cestám. Pokračuje po Vestergade, míjí domky bez předzahrádek. Nějaký pán jí zamává od snídaně. Ale tam, odkud pochází ona, domky předzahrádky mají.

Asfalt se leskne, dojde na náměstí. Skleněnými dveřmi a nahoru po schodech. Otevře si loktem, vyzuje se:

„To jsem já!“

A pak ještě jednou.

Ta hlávka je dost těžká. Slunce rýsuje na podlahu pruhy.

Bydlí nad Kouzelnou kadeří, odtud má ten nedobrovolný stupňovitý sestřih. Vyčesává si vlasy nahoru do drdůlku, ale půlka jich spadne. Když si je suší, vetře do nich pěnové tužidlo, zrcadlo stojí na židli, ona klečí na koberci. Vždycky mají koberec. Jejich byt je rohový, zvenčí nevypadá nic moc.

Pokoj je vymalovaný podle svícnu. Ten je starorůžový, ale svíčku nikdy nerozsvěcují. Zkusí to dvakrát, načež zjistí, že čadí. Často se vyskytují u okna a na gauči a s časopisem.

Z výletu na chatu si domů přiveze jiný příbor. Je z těžšího stříbra a jsou v něm iniciály IB. Prostře na stůl ubrousky a oběma usmaží rybu. Jsou to slimule, na pánvi se rozblemcají. Její máma spráskne ruce. To je poslední rok. Digestoř se ve vzpomínkách neobjevuje.

2

Třetího dubna její máma řekne:

„Já snad spolkla kámen.“

Jdou se projít kolem stadionu, kvetou sasanky. Nějací kluci hrají s povykem fotbal, jeden brečí do brankové tyče. Její máma má zimní kabát. K večeři budou mít hamburgery, proto ta procházka. Ona sama má jen ručně pletený islandský svetr, je na něj moc brzo, vítr profukuje oky.

„Kámen?“ říká a její máma přikývne:

„Úplnej balvan. Tady.“

Její máma se na chvilku zastaví a položí si dlaň na kabát pod prsa. Pak pokračují směrem k rybníku. Zpod křoví sem tam vykukují krokusy, krokusy nemají rády.

Cestou zpátky potkají Palleho, její máma radostí zvedne jednu nohu. Palle pracuje v Pánských oděvech, občas se za její mámou staví v obchodě a oběd si snědí spolu. Když svítí slunce, sedí oba s nohama vystrčenýma ze zadních dveří. Teď Palle spěchá za neteří, na nosiči veze dort. Otočí se a zamává jim, kolo se zakymácí.

Cestou domů se spolu nebaví. Těsně před náměstím řekne její máma:

„Asi Palleho někdy pozvu na hovězí pečeni. Co ty na to?“

„Proč ne?“

„Hovězí pečeni přeci člověk nedělá jenom pro sebe.“

Přestaví nábytek u sebe v pokojíku. Nástěnku přendá k oknu. Má spoustu výstřižků a pohledů a fotek. Výstřižky visí na jediném špendlíku, přes léto se jim zvedne spodní okraj. Pokoj má okna do dvora, sleduje, jak přístavek obrůstá šťovíky. Popelnice na dvoře je plná vlasů. Jednou jsou tam celé dva copy. To ji tak zaskočí, že poklop zase přibouchne a šlápne do nějakého lógru, toho jsou tam vždycky závěje.

V červnu do sebe její máma nedokáže vpravit chleba s marmeládou. Většinou sní ten, pak ještě jeden s medem a půlku toustu se sýrem. Druhou půlku si zabalí s sebou do práce. Teď tam sedí a nehty bubnuje do stolu vedle talířku, ta marmeláda je jahodová, z obličeje si odfoukne jeden pramen vlasů. Vážně nemá hlad. Ale vždyť takhle po ránu nemá spousta lidí chuť k jídlu.

Ona sama putuje mezi jogurtem a zrcadlem v chodbičce, za hodinu píše test z němčiny, taky si převleče halenku.

„Ty neposedíš,“ řekne její máma.

„Nestíhám.“

„Prosím tě, sedni si.“

„Ale to pak přijdu pozdě.“

„Ještě máš moře času.“

„To teda nemám.“

„Tahle je pěkná, jen si zvedni límeček.“

„To už děláš jenom ty.“

„No jo. To je asi fakt,“ připustí její máma a dívá se do talířku, ohýbá a natahuje prsty.

Jeden z těch výstřižků je z Politikenu, najde ho na chodníku před pekařstvím. Nemá tušení, že se tyhle kodaňské noviny dají koupit u nich v pekařství, ale taky že ne, vysvětluje prodavačka. Někdo je sem přinesl a pak je tu zapomněl. Jsou včerejší, studují je nad pultem. Určitě to byli nějací lufťáci. Ona si koupí celozrnnou housku a máslíčko.

Na závěr školního roku vystupují učitelé se scénkou. Její máma tleská jako pominutá, sem tam se ovívá zpěvníkem, to vyvolá řetězovou reakci. Otevřou dveře tělocvičny do polí. Je to nouzový východ, to se vůbec nesmí. Venku je všechno zářivě zelené a modré. Při závěrečném žákovském projevu, v krátké, bezduché pauze, se nejdřív ozve kukačka, pak čejka a všichni se zasmějí.

3

Má problém s novou taškou do školy, vlastně by to měl být batoh. Ale popruhy jsou moc krátké a nedají se nastavit. Koupí si ji na začátku letních prázdnin, utratí za ni veškeré úspory. Jenže se chystá na diskotéku s Lone a s Loninou sestřenicí. Sestřenice už nebydlí u rodičů, má byt nad starými Domácími potřebami. Vyrábí víno ze zimních jablek od babičky, tvrdí, že jsou na kompot. Sedí u sestřenice v bytě, každá má v ruce vysokou sklenici a poslouchají hudbu, zpívají s ní, a když je to na ni moc vysoko, jen pohybuje rty. Neví, jestli si toho všimnou. Jabčák se vlévá do rukou a do nohou, chodidla podupávají na koberečku. Chce přestat tolik přemýšlet o všem možném. Napadne ji slovo substantivum, jestli je správně. Zatím umí určit nejvýš podmět a přísudek, tohohle se bojí, až po prázdninách půjde na gympl.

Sestřenice má pod střešním oknem sbírku kaktusů. Pozorují je, určují různé typy:

„Jahoda, banán, kovboj.“

Když vystrčí hlavu z okna, skoro vidí vodojem. Podívá se na druhou stranu a nad náměstím zahlédne večerní slunce, u nich doma je otevřené okno.

Její máma sedí v křesle, před sebou městský zpravodaj, považuje to za dobrý způsob odpočinku, nechá oči klouzat po stránkách a nečte. Noviny šustí, nechce se jí nic. Na sobě má domácí oblečení. Sem tam se stane, že někdo nečekaně zazvoní. Proto se naučila plížit se pod úrovní okna. V břiše jí nahlas kručí, z područky vzlétne moucha. Pomalu se dostává do bodu, kdy přestává hmyz zabíjet. V kuchyni je zrovna touhle dobou taková ta zelenokřídlá havěť, opatrně to neřádstvo klade zvenčí na parapet. Teď se zvedne, ze sebemenšího průvanu ji rozbolí v krku, stačí, aby kolem proletěla vlaštovka. S prásknutím okno zavře, ulicí to krátce zaduní.

Sestřenice praští střešním oknem Lone do hlavy, všechny tři se smíchy svalí na záda. Chechtají se jak blázni. Do pusy se jí dostane sestřenčina oponožkovaná pata a ona dělá, že štítivě prská, Lone si ve vzduchu klepe rukou na hlavu:

„Au, au.“

Jedna vysoká sklenička se převrhne. Na jazyku má dlouhý vlas, vytahuje ho, pusu dokořán. Sestřenice se vyhrabe na nohy a zachrání jeden kaktus. Ona chce taky vstát, ale škobrtne o cíp koberce. Všechno začne nanovo, nebe je stále modré. Lone vleže pofňukává. Ta na gympl nejde, bude se učit na kuchařku. Zastává názor, že litinová pánev má pořád zůstávat mastná. Chystají se do Step Inu, ale na diskotéku nikdo normální před půlnocí nevyráží. Zbývají dvě a půl hodiny.

Seběhnou na ulici, aby omrkly, jak to tam vypadá. Lone má bouli. Házejí kamínky na cedule, ale pak někdo jde. Pán se dvěma psy, jednoho z nich zajímá sestřenčina bota. Pán prudce škubne vodítkem:

„Fuj je to!“ sykne.

Posadí se na schod a hihňají se. Když pán zmizí za rohem, znovu hází kamínky. Lone jich nasbírá plnou hrst. Vzduch je nakyslý, ale možná za to může ten jabčák.

Její máma myslí na srážky, kroupy bušící do celtoviny. Leží v posteli na zádech. Průtrž mračen v zahrádkářské kolonii, vyplavené brambory. Stojí v háčkovaných šatech po kotníky ve vodě, takový život není nic pro ni. Už je to šestnáct let. Od východu se jasní, na zahradním stole v přenosné tašce dítě. Otočí se na břicho. Když konečně usne, večer co večer se po čtyřiceti minutách probudí. Zpočátku se jen vymotá z postele a zapne kávovar. To je únor. Umyje se, někdy dá v noci dokonce péct maso. V obchodě pak každé dopoledne pozoruje pod očima černé kruhy, sáhne po kouřovém stínu. Jednou jedinkrát málem odsekne zákazníkovi, tohle vůbec není ona. Řekne to do polštáře:

„Tohle vůbec nejsem já!“

Pak se usměje a vybaví se jí něco, co musí někomu vyprávět. Na ulici zabrzdí auto, znovu se v posteli převalí.

Sestřenice zastaví městského taxíka, jenže až do dvou mají čekací listinu, na E4 je stříbrná svatba. Pokud si ovšem nechtějí naskočit rovnou, do přístavu jede tak jako tak. Lone sedí na schodu, hlavu v dlaních, to radši pojede na kole. Sestřenice na to nemá názor. Nemůžou se rozhodnout, taxík odjede. Ale na kole nikam nemůžou. To sestřenčino stojí v Onsevigu a ona ho má píchnuté. Píchne ho vloni, když vjede na nějaké prkno.

Dojdou pro zbytek jabčáku, jenže už je teplý. Stejně tam dneska nebude ani noha, výplata je až příští týden. Jde s Lone na roh. Studují ceník v holičství, vcucnou tváře, a rozloučí se navždy.

4

Román Myšlenky z chodníku si představuje jako bichli založenou na vjemech, které získává den co den cestou do školy a ze školy. Pracuje na něm už od čtvrté třídy, ačkoli zatím nemá ani řádku. Teď se s blokem a kuličkovým perem uvelebí na gauči. Jednou z ní bude kafařka, zpravidla si uvaří celou termosku. Celkem se do ní vejdou čtyři hrnky. Nohy má na konferenčním stolku, blok na klíně. Neví, kde začít.

Na střeše už třetí den sídlí párek holubů. To je inspirativní, napíše dlouhý rýmovaný verš o jejich vrkání, mezitím stačí vypít dvě termosky kávy. Pak se jí ale udělá strašně zle a z té nevolnosti nemůže sedět ani stát, v každém vlasovém kořínku silný neklid. Vidí svůj obraz v zrcadle, jak si jde pro sušenku, čelist jí visí, takhle bledá je snad poprvé v životě. Když se její máma vrátí z obchodu, leží pod vlněnou dekou a třese se. S vypnutým zvukem se dívá na tenis, její máma dělá pořádek na parapetu:

„Ty tam nahoře ale cukrujou, co? Je udělaný kafe?“ zeptá se.

Po práci její máma každý den nejdřív poklidí byt. V zimě si ani nesvleče kabát. V létě je to naopak, jakmile přijde domů, shodí ze sebe všechno až na spodní prádlo. Pak byt projde, přerovná věci a zalije kytky, uklidí na jídelním stole.

Ona se občas slabým hláskem nabídne, že jí bude sekundovat. Je pravda, že po sobě neuklízí, ale i ona je po celém tom dni unavená, teď když má například tu prázdninovou brigádu v Kouzelné kadeři. Od včerejška. Zametá a trochu myje vlasy. Bere objednávky a chystá pláštěnky. Na nohou má dřeváky, jsou tam po někom. Když ve čtvrt na sedm počítají tržbu, zvrtne se jí noha a utrhne se kožený svršek. Dělá jakoby nic, dřeváky postaví zpátky do skříňky. To už je lepší uklízet u Annelise. Tam dostává mléko a hrušky ze zahrady. Jenomže Annelise už na výpomoc nikoho nepotřebuje, protože hlavní kancelář je zavřená. Jak je den dlouhý, vysedává Annelise na stoličce před svým domem. Annelisina máma vedla obchod před její mámou, proto na sebe vždycky volají, ať ta druhá doma pozdravuje.

Jinak prázdniny ubíhají tak různě. Uspořádá jejich fotoalbum, peče dva druhy bílého chleba. Pár hodin zaskakuje v obchodě, když je její máma na vyšetření. Ten den je klid, přijdou jen tři zákazníci. Mezi nimi i jedna holka od nich ze základky, je z vedlejší třídy, prohlíží si rtěnky. Vyzkouší jich hodně, hřbet ruky má úplně růžový. Jmenuje se Janni. Má ofinu a opravdovou kabelku. Asi po dvaceti minutách si z ní vytáhne kapesník a ruku si jím tře.

„Můžu ti dát ubrousek,“ vypraví ze sebe ona a chce ho podat přes pult.

„Díky moc, ale já mám citlivou pleť.“

„Chápu. Chystáš se na prázdniny?“

„Ne, jen na večírek. O Vánocích jedeme do Norska.“

„Tak teda šťastnou cestu,“ řekne a pak se opraví, zvonek na dveřích sestávající ze čtyř malých rolniček na řetězu přitom cinká a břinká.

Jako každý měsíc jedou do Holeby s prádlem, prádelna je v jednom křídle starého statku. Na autobus sednou na nádraží, je neděle, peněženka její mámy váží kvůli mincím asi tunu. Když pračky perou, procházejí se po ulici. Zuje si boty, asfalt je teplý. Na chodníku se válejí afrikány a měsíčky. Dojdou až k těm novým vilkám, courají se i tam, pak už jsou čtyři, a pospíchají zpátky. Ale hodiny ukazují špatně, ještě mají čas. Sedí v prádelně na stole a hrají loď je naložená písmenem, na loď použijí zapomenutou ponožku.

„Loď je naložená písmenem há,“ řekne a hodí ponožku.

„Hovnem,“ řekne její máma a vtom vejde majitelka prádelny, obě se chechtají, každá do svého pytle na prádlo. Majitelka jim věnuje krabičku malin, balancují s ní na nákladu těžkého prádla.

5

Bydlí taky ve dvoupokojáku u parku. Tady pozná radost z korun stromů, které se tiše pohybují za okny. Její máma chce stěhování do nového bytu oslavit, pošle ji do Brugsenu pro něco na zub. Prý ať koupí, na co má chuť. Sama zůstane doma a z novinového papíru vybaluje věci a figurky. Koberec pálí, je to čtyřicetiprocentní nylon. Ne že by toho měly o mnoho víc než skleněné skřítky a porcelánového optimistu. Vstane se stolní lampou v ruce, u parapetu se zarazí. Napadne ji, že by mohla uháčkovat záclony, ale jen pokud to znova nepřijde do módy. V samoobsluze je možné se vydat spoustou různých uliček, krevety a bagety a teplá paštika, ona nakonec koupí plechovku tuňáka a dva rohlíky, domů jde po pěšině parkem. Její máma stojí u okna a mává jí stolní lampou. Po domovní zdi se pne růže, je žlutá a nevoní sytě, spíš jen tence, a pokvete až do července.

6

Večer předtím, než jde poprvé na gymnázium, trvá na tom, aby obě vydržely vzhůru a kolem půlnoci sešly na dvůr. Přiletí roj meteoritů, někde to zaslechne. Její máma s sebou bere podsedák na židli. Dvůr je bohužel zčásti osvětlený pouliční lampou, která stojí u skladu piva. Její máma si okamžitě lehne na beton, hlavu na podsedáku, ruce si složí na prsa, obličej se jí leskne nočním krémem.

„To jsou letadla,“ prohlásí.

„Ale vždyť to ještě nezačalo,“ řekne ona.

Pod šťovíky něco šramotí, jediný další zvuk je bzukot elektřiny. Ona sama stojí s rukama podél těla, hlavu v hlubokém záklonu. Lampa u skladu zhasne.

„V půl osmý mě probuď,“ poznamená její máma.

„Nemůžeš aspoň na minutu zmlknout? Kromě toho autobus mi jede ve čtvrt na osm,“ řekne.

„Z Rødbyhavnu?“

„Ne, tamodtud vyjíždí.“

„Tak jsem to myslela,“ říká její máma a za chvíli potom:

„Musíš mít šílený nervy a taky se těšíš, ne?“

„Jo, mami,“ řekne velkými písmeny, teď se něco děje v levé části zorného pole, ale vtom se lampa u skladu zase rozsvítí, za plotem si někdo s námahou odkašle.

Ráno ji řežou oči. Pomůže studená voda a čas. A myšlenky na něco jiného. Myslí na mouchu na parapetu, kam asi zamíří po tom jablku.

7

Při lakování vlasů je její máma duchem nepřítomná. Jednou jede v sajdkáře málem až do Karleby, šátek za ní vlaje. Stromy jsou žluté a rudé. Na jednom dvoře si spletou spadané listí s prchajícími myšmi. Na podzim je vzduch někdy neskutečně čerstvý, beze všeho toho prachu z květin a záhonů. Dojde k výměně názorů, její máma trvá na studeném jídle v poledne, na nic jiného jaktěživa nepřistoupí. Pak její máma vysedne a zbytek cesty jde podél zrušených kolejí. Boty si nese v ruce. Rozhodně netvrdí, že by si nepřála něco jiného. Ale nezvládá ten náhlý přechod k všednodennosti. Handrkování kvůli uzenému úhoři k obědu. Mlčení. To bude radši sama, jenže sama není.

8

U nich ve městě bydlí 2 572 lidí. Tove Dunkovou ale stejně vidí poprvé v životě. Tove nosí vestičku z jehnětiny a používá slovo pečivo. Tovin alt je každé ráno v autobuse slyšet ze zadní sedačky. Ona sama sedí uprostřed s nohama zapřenýma o opěradlo před sebou, dívá se na domy a statky.

Je konec srpna, prší. Lidi nastupují u štěrkových cest a na zastávkách, když procházejí uličkou, zdraví. Od Hillestedu už nemá sedadlo pro sebe, přisedne si k ní holka z éčka, z dlouhých vlasů jí kape:

„Jé, promiň,“ říká.

„To nevadí.“

„Zrovna jsem si je myla. Naštěstí jsem si je nefénovala.“

„To je klika.“

„Dalo by se říct.“

„Jak se to vezme.“

Sousedka z tašky vytáhne plastovou krabičku:

„Dáš si kuličku vína?“

„Ne, díky.“

„Ty se postíš?“

„Né.“

„Aha, tak to jo. Já už myslela, že se kámošíš s Tove Dunkovou.“

Před konečnou se vyjasní. V malých hloučcích jdou ke gymnáziu, drží se dvou kluků z Ahornvej, znají se už dávno. Ale u obchodního domu se kluci odpojí a jdou ke stánku. Na chviličku se zastaví, přemítá, jestli má u sebe peníze, ale nemá. Na náměstí obchází velikou kaluž. Tove Dunková přichází z druhého břehu, máchne rukou před čelem a zatřepe s ní:

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ony.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.