Søren Aabye Kierkegaard

MYŠLENKY,

JEŽ RANÍ ZEZADU

Křesťanské řeči

Nakladatelství Michal Legelli

2021

Søren Aabye Kierkegaard

Myšlenky, jež raní zezadu

Z dánského originálu

Søren Kierkegaards Samlede Vaerker,

Kodaň 1920-1936, vol. I.-XV.
přeložila a poznámky napsala
©Marie Mikulová-Thulstrupová

Knihu vydalo

nakladatelství Michal Legelli,

Andělská 27, 779 00 Olomouc

info@legelliart.eu, legelliart.eu

jako svoji 35. publikaci

elektronické vydání první

79 stran

Písmo: Baskerville Original Pro

by©František Štorm

Obálka, korektury,

sazba: Michal Legelli

edited©Michal Legelli, 2021

Všechna práva se řídí

dle autorského zákona

ISBN 978-80-88329-40-4 (epub)

ISBN 978-80-88329-41-1 (azw3)

MYŠLENKY,

JEŽ RANÍ ZEZADU

Ke vzdělání

Křesťanské přednášky od Sørena Kierkegaarda

Kodaň 1848

Úvod

Křesťanství nepotřebuje žádnou obhajobu, obhajoba je mu k ničemu – je samo útočné. Obhajovat je, je ze všech znetvoření nejnezodpovědnější, úplně obrácené, nejnebezpečnější vůbec – je to neuvědomělá, podivínská zrada. Křesťanství je útočné a v křesťanstvu samozřejmě napadá zezadu.

1. Pozor na nohu,
když jdeš do domu božího

Jak je v božím domě všechno tiché, tak bezpečné! Tomu, kdo sem vkročí, připadá, že se jedním krokem ocitl na vzdáleném místě, nekonečně daleko od povyku, křiku a ruchu, od hrůz života, životních bouří a jevišť hrozivých událostí nebo jejich konce v zániku. Kam zde jen obrátíš zrak, dýchá vše bezpečím a klidem. Vysoké zdi počestné budovy, jež stojí tak pevně a spolehlivě, chrání zajištěné útočiště, pod jehož mocným klenutím si jsi jist před každým útlakem. Krása vnitřku a nádhera ti všechno zpříjemní, jako by si přála, aby se ti toto svaté místo líbilo, a zároveň ti připomenula – což se musí předpokládat – dobré a klidné časy, jež toto mírumilovné místo dává. Muž, který tyto jevy vytesal do kamene, k tomu potřeboval mnoho času, a po všechen dlouhý čas musel být jeho život chráněn a zabezpečen, aby do něho nikdo nevrazil a nestalo se mu nic, co by mohlo jeho ruku nebo myšlenku znejistit. Jako umělec potřeboval nejhlubší klid míru, a co vytvořil, též tento mír připomíná. Například člověk, který utkal tento samet, jímž je ozdobena kazatelna, musil mít klid, aby mohl pokojně sedět u práce, jíž se daří v dobách míru, ale ve válce není k ničemu. A žena, která jej vyšívala zlatem, musela mít klid, aby mohla bez přerušení sedět u práce, zaměstnávat se jen jí a myšlenkou, aby každý steh udělala stejně důkladně.

Jak uklidňující, jak utišující – ach – jak mnoho je v této jistotě nebezpečí! Proto je to opravdu tak, že jedině Bůh na nebi může lidem v životní skutečnosti správně kázat; má v moci okolnosti, osudy i události, okolnosti, když „ty“ jsi v nich. Když tě chápou jako toho, jehož se to týká – ano, mluví pak jasně a zřetelně a povzbuzují tě. To jsi jistě také zažil. Kdybys byl jako nemocný, ležící o půlnoci beze snů na lůžku nemocných, nebo kdybys byl pouze tím, kdo o půlnoci sedí u bolestného lůžka nemocného a s úzkostlivou pozorností počítá každý úder hodin a každý výdech nemocného, ale nenachází změnu v jednotvárnosti nebo v jejich počtu – a kdybys uslyšel zbožnou píseň „O půlnoci se narodil náš Spasitel“[1] – myslíš, že všichni řečníci světa by dokázali vyvolat takový dojem? Proč ne? Protože nemocný a půlnoční hodina káží mocněji než všichni řečníci a znají tajemství, jak s tebou mluvit, takže si uvědomíš, že se hovoří k tobě, právě k tobě, ne k tomu, kdo sedí vedle, ne k těm naproti, ale právě „k tobě“, kdo se cítíš osamělý, sám v celém světě, sám o půlnoci u lůžka nemocného. – Nebo když člověk leží na smrtelné posteli a nikdo čestný a poctivý mu nezapře, co se dnes umírajícímu upírá, to, co je pro něho ze všeho nejdůležitější, že už je všechno pryč – nemyslíš, že by útěšné slovo nejprostšího člověka vyvolalo zcela jiný účinek než slova nejslavnějších řečníků vyvolají u člověka zdravého a čerstvého a podle všeho i duchovně pevného, jenž bezpečně sedí v nádherném chrámu a poslouchá, možná i přednášku posuzuje. Proč by prosté slovo vyvolalo zcela jiný účinek? Protože se smrt umí sdělit tomu, koho se týká, umí dát na srozuměnou, že jsi to „ty“, o koho se jedná, jsi to „ty“ a nikdo jiný, ne tvůj soused nebo ten, kdo bydlí naproti, nebo jiný muž z města – že jsi to ty, kdo má umřít.

Tak je tomu ve skutečnosti života, když Bůh pomocí okolností káže k probuzení. Ale ne v božím domě, v nádherném božím domě, když farář káže – k uklidnění! – zvláště když chce uspokojit lidské či – jak se říká – „požadavky doby“. Neboť lidé jsou v této době stále vystrašenější, stále více se bojí ve skutečnosti začínat strašné věci, přiházející se v okolnostech života, ale na druhé straně jsou stále vybíravější a požadovačnější co do nicotnosti řečnění. Nechtějí vážně nic slyšet o hrozných věcech, ale chtějí si na ně jen hrát, asi tak jako v dobách míru válečníci, vlastně nikoli válečníci, si hrají na válku. Umělecky se co do krásy okolí vyžaduje vše, umělecky vzato se od řečníka žádá vše, ale člověk sám sedí bezpečně a naprosto světsky a bezbožně v božím domě, protože ví, že žádný řečník nemá takovou moc – tu má jen prozřetelnost – popadnout člověka, hodit ho do moci okolností a poslat mu události, zkoušky a pokušení, aby mu vážně kázaly k probuzení.

Ó, v obyčejném sledu života je toho tolik, co má člověka uchlácholit a naučit ho říkat: „mír a žádné nebezpečí“. Proto chodíme do domu božího, abychom se probudili ze sna a byli vytrženi z okouzlení. Ale je toho v domě božím tolik, co nás chce uchlácholit! Dokonce i to, co samo v sobě má probouzet – myšlenky, úvahy, představy – může pod mocí zvyku a jednotvárnosti úplně ztratit význam, tak jako péro ztrácí elastičnost, jíž vlastně je tím, čím je. Je to tak správné – abychom se už dostali k předmětu této řeči – a dá se to obhájit, je to snad i povinnost znova a znova zvát lidi do domu božího a volat je? Můžeme si však na zvaní tak navyknout, že ztratí význam, takže nakonec nepřijde nikdo a skončí to tak, že neustálé zvaní kostel vyprázdní. Nebo si zas na pozvání tak zvykneme, že vyvolá u těch, kteří přijdou, pocit důležitosti, protože nejsme jako ti ostatní, kteří nepřijdou. Dá nám to sebejistotu a bezpečí, takže se zamotáme do smyslového klamu, že nás potřebuje sám Bůh, když nás tak důrazně zve, takže to nejsme my, kdo v bázni a chvění máme uvážit, co od nás může požadovat, a Bohu upřímně děkovat, že s námi vůbec chce mít co dělat, že snáší a dovoluje, abychom se mu blížili, snáší, že si dovolujeme věřit, že o nás stojí a že beze všeho dovolil, abychom ho nazývali naším Bohem a naším otcem.

Mluvme tentokrát o této věci jinak a mluvme o následujících slovech z Kazatele (4, 17): „Dej pozor na nohu, když jdeš do domu božího!“

Dej pozor na nohu, když jdeš do domu božího! Je to totiž velmi odpovědná věc – jít do domu božího. Pamatuj, že ten, kdo v něm je přítomen, je ten, kdo je v nebesích, a ty jsi na zemi. Ale nemysli si, že je ve své vyvýšenosti velmi daleko. Právě v tom je vážnost a odpovědnost, že on, nekonečně vyvýšený, ti je docela blízko, blíže než lidé, kteří jsou denně kolem tebe, blíž než tvůj nejdůvěrnější přítel, před nímž se podle svého mínění můžeš ukázat úplně tak, jaký jsi. Vyvýšenost a vzdálenost sobě zřejmě odpovídají, takže vyvýšený ti je vzdálený, zrovna tak, jako rovnost a blízkost vypadají stejně, takže člověk blízký ti je rovný. Když ti však je vyvýšenost úplně blízko, a přece zůstává vyvýšeností, máš těžké postavení. A přece je nekonečně vyvýšený Bůh v domě Páně ve své vyvýšenosti docela blízko. S Bohem to není jako s člověkem, který je méně povýšený, když se přiblíží docela k tobě, nepatrnému člověku, a s tebou se spojí, ne, Bůh může k nejnižšímu přijít docela blízko, a přece ve své nekonečné vyvýšenosti zůstat. Ó, vážnosti věčna, ó, jak obtížné postavení! Že ano, i když se setkáš jen s jedním cizím, jaksi se změníš, a je-li u tebe ten nejvyšší v zemi, změníš se velice, protože je tak povýšený a protože ho vídáš jen zřídka kdy. Avšak Bůh na nebi je vyvýšen zcela jinak, a přece, když jdeš do domu Páně, je ti Bůh ve své nekonečné vyvýšenosti tak blízko, blíž než jsi sám sobě, protože pochopí a objeví i tu myšlenku, již jsi nevzal na vědomí. Ó, jak ohromná tíže odpovědnosti, že ten nekonečně vyvýšený, ON, před nímž by ses možná nejraději ukázal v nejlepší podobě, tě vidí, neboť ve své vyvýšenosti ti je zcela blízko, jak ti není blízko ani ten, kdo je denně s tebou. I kdyby ses vůči Nejvyššímu chtěl představit docela jinak, než jaký jsi, není to v tvé moci, na to je tak nekonečně vysoko, a – a nyní ti je příliš blízko. Člověk může ztratit řeč a zapomenout, co vlastně chtěl říci, když bude předveden před královský majestát, ale jak je strašlivé být představen Bohu, neboť královský majestát není tak vyvýšený jako Bůh, ani ti nemůže přijít tak blízko.

Dej si tedy pozor, když jdeš do domu Páně! Co tam chceš? Budeš vzývat Pána Boha, chválit ho a oslavovat. Ale myslíš to v celé upřímnosti docela vážně? Víš, že řeč nezná pro upřímnost slavnostnější výraz, než když se člověku řekne: je to před Bohem tvé přesvědčení, tvé mínění? V domě Páně stojíš před Bohem. Je tedy tvé vzývání, vzývání Boha, před Bohem upřímně míněno? Co je upřímnost před Bohem? Znamená, že tvůj život vyjadřuje to, co říkáš. My lidé se musíme spokojit s méně, s tím, že jeden slavnostně ujišťuje druhého, že to a to je jeho upřímné mínění. Ale Bůh na nebesích, nekonečně vyvýšený – a zde to zase máme – znalec srdcí, jenž ti je úplně blízko, porozumí jen jednomu druhu upřímnosti, tomu, že život člověka vyjadřuje to, co sám říká. Každá jiná upřímnost, každé jiné vyvyšování a každé pouhé ujišťování, že to myslíme právě tak, jak to říkáme, je pro Boha podvod, nepravda a takové vzývání je proti němu opovážlivost. Dej si proto pozor, aby tvé vzývání nebylo vůči Bohu opovážlivé, namísto aby se Bohu líbilo. Dej si pozor, abys nebyl sám sebou podveden, protože si nerozumíš, proti Bohu si dovoluješ vzbouřit se a podvádíš ho, jako bys v srdci nosil tytéž zbožné city, jež však nad tebou neměly moc, aby ti změnily život, aby z tvého života učinily výraz těchto citů. Ó, my lidé si často stěžujeme, že nám pro city chybí slova, naše řeč nestačí, že slova musíme hledat – možná nadarmo. Vůči Bohu se o to nemusíš starat, – jestli tvůj život vyjadřuje, že tyto city máš, pak jsi pro Boha upřímný a přílišná upřímnost je naprosto zbytečná.

Nebo jdeš do domu Páně proto, abys prosil o pomoc a oporu. Dej si pozor na to, co děláš, máš-li pravdu, pochopil-lis sám sebe před Bohem, koho voláš na pomoc, co to znamená dovolávat se jeho pomoci a k čemu tě to zavazuje? Jedná se možná o světské záležitosti, dětinské starosti, o bezvýznamnosti, kvůli nimž ho chceš volat na pomoc, ne proto, aby ti pomohl na ně zapomenout, ale aby ses jimi zaměstnával – je to tedy kvůli bezvýznamnostem, na něž možná zítra zapomeneš a tím také na to, co nikterak bezvýznamné není: že ses dovolával pomoci Nejvyššího, tím ses Bohu vysmíval a On nezapomene, žes ho žádal o pomoc. Je-li lékař právem netrpělivý, když zpozdilí rodiče pro něho posílají kvůli každé maličkosti a ta už je pryč, když se dostaví, a skoro už zapomněli, že pro něho poslali – měl by si všemohoucí Bůh dát takové jednání líbit? Nebo si dovoluješ představovat si, že ti má Bůh sloužit, že on, Nejvyšší, ihned přiběhne, aby tvému prošení naslouchal a naplnil tvá přání? Ó, když si s ním něco začneš, pak jsi to ty, kdo se bezpodmínečně zavazuje k poslušnosti, abys mu sloužil. Nechápeš-li to, je tvá žádost drzost, protože se dovoláváš jeho pomoci. Ovšemže je všemocný a může vše, co chce, takže to je skoro pokušení, aby sis přál to, co ty chceš. Dej si však pozor! Žádné nedbalé slovo se tak nevymstí jako nedbalá modlitba k Bohu, a žádné slovo neklade takovou povinnost jako modlitba, jež prosí Boha o pomoc, neboť ti klade za povinnost, aby sis pomoci dal tak, jak chce on. Člověka můžeš prosit o pomoc a zapomenout na to, když se pomoc dostaví, člověka můžeš prosit o pomoc, ale nechce-li, jak ty chceš, můžeš odpovědět: „to není to, o co jsem žádal“. Prosil-lis o pomoc Boha, jsi povinen přijmout pomoc takovou, jakou ti dá. Ó, jak často je slyšet nářek o pomoc a křik, že už nic nepomůže, ale opravdu se vždy nějaká pomoc najde. Lidské srdce je tak podivné a tak nespolehlivé, že když se ukáže pomoc jako něco, čeho se právě nejvíce bojíme, řekneme: „To přece není žádná pomoc!“ Ale je-li tato pomoc od Boha, a prosil-lis ho o pomoc, jsi povinen ji přijmout, uvěřit v ni a s děkováním ji nazývat boží pomocí.

Nebo jdeš možná do domu Páně, aby ses Bohu zavázal slibem k nějakému cíli a rozhodnutí do budoucnosti. Dej si pozor na to, co děláš! Porozuměl jsi dobře sám sobě, co to znamená Bohu něco slíbit, že to, co Bohu slibuješ, je něco, co mu člověk slíbit může a smí, že to není věc, kterou si my lidé bláznivě mezi sebou slibujeme, že to je něco, co ti Bůh slíbit dovoluje? Jinak je to nepřístojné. Rozuměl jsi sám sobě v tom, co ti slib Bohu klade za povinnost? „Slib je léčka,“ říká se. Slib Bohu, je-li takový, jaký být má, a stane se tím, čím se stát má, je od léčky jak možno nejdále, protože znamená vedoucí spásné pouto, ale není-li tomu tak?! Nejsi-li sám v sobě zajedno, když Bohu něco slibuješ, pak Boha ztratíš, své duši dovoluješ, aby se s Bohem a božím jménem obírala lehkovážně a domýšlivě. Nedodržíš-li pak Bohu, co jsi mu slíbil, ztratíš sebe samého. Ó, je tu neustále někdo, komu člověk nemůže uniknout: jsi to ty sám a pak ještě jeden: Bůh na nebesích!

Dej si proto pozor, jdeš-li do domu Páně, a vzpomeň si na slovo Kazatelovo:

„Dej pozor na nohu, když jdeš do domu Páně.“ [2]

Možná, že se tam dozvíš o mnoho více, než ti je po chuti, možná, že tam dostaneš dojem, kterého se později budeš nadarmo chtít zbavit. Dej si proto pozor na oheň, protože pálí.

Znova a znova se slýchá a ve světě považuje za jistou věc, že lidé by rádi znali pravdu, jen kdyby k tomu měli schopnost a čas, a kdyby se jim to dalo dobře objasnit. Ó, jaká zbytečná starost a jak lstivě vymyšlená výmluva!

Každý člověk má zajisté dost schopnosti, aby pravdu poznal, což snad Bůh na nebesích někoho tak nelidsky zanedbal? Každý člověk, i ten nejvíce zaměstnaný, má vpravdě také dost času, aby poznal pravdu, nic není jistějšího, protože čas má mít, jak uspěchaný, tak i nezaměstnaný na to mají času dost. Protože každý k tomu má schopnost i čas, nemůže to samozřejmě být tak těžké vyjasnit – jen jestli si sám člověk vyjasnění přeje. A právě zde spočívá potíž: je tak lehké dát vinu nedostatku schopnosti, nedostatku času a neprůhlednosti pravdy, naopak to vypadá tak pěkně a tak pohodlné tvrdit, že by člověk poznal pravdu rád.

Vpravdě řečeno, není tomu tak. Kdo jen trochu zná sám sebe, ví z vlastní zkušenosti, že člověk v nejvlastnějším nitru spíše má před pravdou utajenou úzkost a plachost, strach, aby se nedověděl příliš mnoho. Nebo si opravdu myslíš, že každý člověk si upřímně přeje, aby se opravdu důkladně dověděl, co je sebezapření, rád by si ujasnil, že každá omluva, výmluva, přikrášlení, každý souhlas s nepravdivým, ale prospěšným posudkem lidí mu je odepřen? Věříš tomu? Nemusím na tvou odpověď čekat, neboť kdyby tomu tak bylo, měl by každý člověk pravdu sebezapření; právě toto je první sebezapření. Ale i lepší člověk, který již první strach z pravdy přemohl a světsky se nekrčí, má-li se ji dovědět, i ten, kdo upřímně přiznává, že ze zkušenosti moc dobře ví, že se člověk jen nerad pravdu dovídá, i on, či spíše právě on, jistě dozná, že až příliš často dostává podezření sám k sobě a jistě nikoli bezdůvodně, že se skrývá právě před pravdou, jako se skryl Adam mezi stromy,[3] že se od něčeho plíží a přece se plíží k něčemu, že by často raději utekl do temnoty, kde je jen šero, než aby mu pravda všechno příliš osvětlila.

Dej si proto pozor, když jdeš do domu Páně, neboť tam pravdu uslyšíš – ke vzdělání, ano, to je pravda, ale dej si pozor na vzdělavatelnost, neboť není nic, nic tak mírného a nic panovačnějšího. Vzdělavatelnost je ze všeho nejméně upovídanost, naopak není nic tak závazného jako ona. V božím domě se dozvíš pravdu, ale ne od faráře, jehož vlivu se můžeš lehce vyhnout a také v určitém smyslu musíš, ale od Boha nebo pro Boha. Nejvíce záleží na: pro Boha. V božím domě je přítomen ten, který zároveň s tebou ví, že ty, právě ty, ses dověděl pravdu. Dej si pozor na toto společné vědění, neboť od tohoto společného vědění se nikdy neodpoutáš do nevědomosti, to znamená, nedostaneš se zpátky bez viny a neunikneš ani vědomí o této vině.

Dej si tedy pozor, aby ses nedověděl příliš mnoho, aby ses neseznámil s ujištěním, že ses za svého klidného a šťastného života stal ve vlastních očích hodným a příjemným v očích jiných. Ujištění, že by ses rád s pravdou seznámil, je jen představa, či ještě hůře – je to nepravda. Dej si pozor, aby ses v božím domě nedozvěděl – ale ty to víš, možná, že se mnohým věděním pozvedáš nad prostoduché řečníky, kteří by se chtěli vyjadřovat o zastaralých tématech, jež zná každé dítě, ale dej si přece pozor. Musíš si uvědomit, že od tebe může být žádáno, aby ses v sebezapření vzdal všeho, v čem spočívá život přirozeného člověka, jeho žádost, jeho užívání času. Pomyslil jsi někdy na to, v čem tkví otrávenost životem? Že se otrávenost životem právě ukazuje tam, kde se vše konečné člověku odejme, ale život se mu ponechá, a pak bude všechno kolem něho pusté a nechutné a čas tak nepopsatelně dlouhý, jakoby umřel – ano, nazývá se to sebezapření odumřením. Pravda učí, že člověk musí odumřít konečnosti (její žádosti, jejím zaměstnáním, činnostem, užívání času) a touto smrtí musí dospět k životu, ochutnat (jak se říká: ochutnat smrt) a pochopit, jak prázdné je to, čím uspěchanost naplňuje život, jak bezvýznamné je to, co oblažuje oko a touhy masitého srdce. Ach, přirozený člověk tomu rozumí zrovna opačně, věří totiž, že věčnost je prázdnota. Jistě není v člověku žádný pud tak silný jako ten, kterým lpí na životě; když přichází smrt, prosíme všichni, abychom zůstali naživu, a odumírání v sebezapření je zrovna tak hořké jako smrt. V domě Páně se dozvíš pravdu, že máš světu odumřít. Ví-li Bůh, že ses to dověděl (tomu se nevyhneš), pak ti žádná výmluva navěky nepomůže. Dej si tedy pozor, když jdeš do domu Páně!

Dej pozor na nohu, když jdeš do domu Páně. Neboť i kdybys přicházel z toho nejhroznějšího, co se člověku ve světě může stát, dostaneš se v útěku do božího domu k něčemu ještě strašnějšímu. Zde v domě božím se obvykle mluví o nebezpečí, jež nikdy nenadešlo ani předtím, ani potom, a ve srovnání s tím, co se může přihodit člověku ze všech nejnešťastnějšímu, je to jen maličkost: ta hrůza, že lidské pokolení ukřižovalo Boha.

Co tedy v domě božím chceš? Přišel jsi kvůli chudobě nebo nemoci nebo – kvůli jiným těžkostem, zkrátka kvůli jakékoli pozemské bídě a ubohosti? – o tom se však v božím domě nemluví, při nejmenším ne hned na začátku. Zde se nejprve mluví a musí mluvit o hříchu, o tom, že jsi hříšník, že jsi hříšník před Bohem a že z bázně a chvění před touto myšlenkou musíš na svou pozemskou bídu zapomenout. Ano, je to zvláštní způsob jak potěšit! Namísto abys byl soucitně otázán, jak se ti daří, namísto abys dostal radu a pokyny – totiž jestli jsi přišel kvůli tomu, pak ses zmýlil, přicházíš k něčemu o mnoho strašnějšímu. Namísto aby sis odnesl účast na své pozemské bídě a jejím vylepšení, je ti naloženo ještě těžší břemeno, protože se stáváš hříšníkem. O tom se hovoří opravdu – ke vzdělání, protože spasení je pro hříšníky a útěcha pro litující. Nic z toho se tě možná netýká, tebe, kdo ses sem utekl ve svých pozemských bolestech. Ale přece se tě to týká, tvrdíš zbytečně, že to není tvá věc, a protože to není zbytečné, nechtěj zas odejít. Je ti řečeno a zároveň s tebou ví Bůh, že ti to bylo oznámeno a žes to uslyšel.

Co tedy v božím domě chceš? Stalo se ti možná bezpráví, možná, že jsi nevinný a láskyplný, a přesto tě lidé nevěrně ošidili. Jsi možná šlechetný a dobrý, možná, že budeš jednou počítán mezi dobrodince pokolení, a přesto tě lidé odměnili tím, že tě ze svého společenství vypověděli, jednali s tebou špatně, zhaněli tě a posmívali se ti, ano, chtěli tě připravit o život a ty spěcháš do domu božího, abys hledal útěchu. Kdokoli jen jsi, mýlíš se, dostaneš se k něčemu ještě horšímu. Zde v domě božím se nemluví, v každém případě ne hned ze začátku, o tobě a o mně, o tom, co my lidé můžeme ve světě vytrpět, trochu bezpráví, jež jsme si jiným způsobem poctivě zasloužili. Ne, zde v božím domě se ze všeho nejdříve hovoří o hrůze, jaká ještě nikdy nebyla spatřena, a nikdy už ve světském zmatku nebude, o donebevolajícím bezpráví, jaké nikdy dříve nebylo spácháno a později se nikdy nestane, o vzpouře, horší než nejdivočejší bouře na moři, kdy lidstvo, ne již bezmocně jako dříve, se proti Bohu vzbouřilo a na pohled vítězně ho chytilo a ukřižovalo. Pak se mýlí člověk, který se z hrůzy venku utíká sem – k něčemu ještě horšímu! Proto se o tom musí mluvit ze všeho nejdříve. Musí být vyvolána postava našeho Pána Ježíše Krista, ale ne tak, jak se líbí umělci naší doby a k jejímuž vytvoření spotřebuje mnoho času[4] – tak, že Krista izoluje od ostatních jeho hrůz a vystaví ho jako předmět ke klidnému pozorování. Ne, musí být připomínán v nebezpečí a v okamžiku utrpení, kdy klidný pozorovatel jistě raději zůstane doma, protože by ho někdo mohl podezírat, že ho viděl v adoraci nebo jen jako láskyplného člověka – vždyť nebylo vidět nic více než „ejhle člověk“[5], ba ani na tento pohled by nezbyl čas, protože by hrůza jeho oko odvrátila – ona sama by se mohla podívat na něho! Kristovo utrpení se nesmí připomínat jako něco, co už minulo – ale ušetři si svůj soucit! – Jakmile se tato hrůza představuje, je přítomna, i ty jsi přítomen a já jsem přítomen – jako spoluviník!

Pak ses zmýlil, když jsi šel do domu Páně! Namísto abys uslyšel útěchu, jež by tě potěšila vůči neprávu, pod nímž trpíš, namísto abys dostal zapravdu proti lidem, kteří ti ublížili – namísto toho ti nebude dáno zapravdu, tobě, právě tobě, nespravedlivě pronásledovanému, pohaněnému a ublíženému. Bude ti na svědomí dána vina, donebevolající vina, že i ty jsi vinen jeho nevinným utrpením a smrtí. Ó, jaká strohá útěcha, kdo ji může poslouchat! Ó, jak přísný druh rozptýlení pro tvou temnou a zarmoucenou mysl, nabídnout ti k pláči něco ještě horšího!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Myšlenky, jež raní zezadu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.