EDGAR ALAN POE

ZLATÝ SKARABEUS

Vydal: Michaela Dusíková, ARTiS

Högerova 1098/13, 152 00 Praha 5

v roce 2021

1. vydání

ISBN 978-80-88420-04-0 (online, EPUB)

ISBN 978-80-88420-05-7 (online, PDF)

ISBN 978-80-88420-06-4 (online, MOBI)

www.artispraha.com

Hej, slyšte! Hej! Ten chlapík šílí zas!

Bylť tarantulí notně poštípán.

Vše se mýlí.

Před mnoha lety seznámil jsem se s jistým panem Vilémem Legrandem. Pocházel ze staré hugenottské rodiny a býval kdysi boháčem; mnohými však nehodami stal se chudobným. Aby tudíž u svých známých vážnosti nepozbyl a nedošel opovržení, opustil Nový Orleans, své rodné město, a usadil se na ostrově Sullivanově, blíže Charlestonu, v jižní Karolině.

Ostrov tento je jedním z nejzvláštnějších. Je to skoro pouhá písčitá náplava, mající asi tři míle. Co se šíře týče, nečiní nikde více než čtvrt míle. Od pevniny oddělen je zátokou téměř neviditelnou, plnou rákosí a nánosů, zamilovaným to sídlem bahňáků. Vegetace, jakož snadno pochopit se dá z předešlého, je jenom nepatrná, a to ještě zakrslá. O větších stromech mluvit nelze. Ovšem na západním pobřeží lze spatřit tu a tam bodlinatou palmu, tam, kde leží pevnost Moultrie, kde zraku se jeví několik chatrných dřevěných domků, domků to, jež přes léto jsou útočištěm těm, kteří uniknout chtějí na čas prachu a horečnému úpalu v Charlestonu; jinak, kromě této západní část své a k moři obráceného tvrdého a bělavého pobřeží, pokryt je ostrov libovonnou myrtou, jež jako křovina na celém ostrově se vyskytuje. – Jak velice si angličtí zahradníci tuto myrtu cení a ji vyhledávají, je známo. Na ostrově tomto dosahuje však keř mnohdy i 15–20 stop výše a tvoří neproniknutelnou téměř houštinu, jež libou vůní svou napájí vzduch.

V nejnepřístupnější části této houštiny, nedaleko východního, odlehlejšího pobřeží, vystavěl si Legrand malou chýši, kterou v té době obýval, když jsem se s ním náhodou seznámil. Ze známosti této vzniklo velmi záhy pravé přátelství, poněvadž domorodý přítel můj v této samotě jevil cosi, což úctu a vážnost mu zjednávalo. Shledal jsem sám, že je muž vzdělaný, neobyčejnými dary ducha obdařený, který jedině tu zvláštnost měl, že poněkud byl mizantropem a nezřídka z největšího rozjaření do nejhlubší se hroužil melancholie. Měl mnoho knih, kterých se však jenom zřídka dotýkal. Jeho hlavní zálibou byla střelba a lov ryb, jinak rád se potloukal po břehu a myrtovím, aby vyhledával mušle nebo hmyz. Mělť tak krásnou a bohatou sbírku hmyzu, že by mu jí byl mohl zajisté Swammerdamm závidět. Na těchto potulkách provázíval ho z pravidla starý černoch jménem Jupiter, jenž obdržel svobodu dříve, než rodina jeho byla přišla do zajetí. Teď ani hrozbami ani sliby donutit se však nedal, aby se stal opětně volným a raději zůstal, a pána svého, jejž „Massa Ville“nazýval, všudy doprovázíval. Při tom dlužno podotknout, že nepochybně příbuzní Legrandovi Jupitera určili k tomu, aby chránil a opatroval člověka, o němž kolovala domněnka, že nemá všech pět jak náleží pohromadě.

Na ostrově Sullivanové bývá zima jen zřídka velmi tuhá, a na podzim bývá to neobyčejný úkaz, když je potřeba oheň rozdělat. Uprostřed měsíce října nastal však na ostrově neobyčejně chladný, studený den. Slunce právě se chýlilo k západu, když prodral jsem se hustou zelení, v níž stála chata mého přítele. – Několik již neděl nebyl jsem jej navštívil, zdržuje se ponejvíce v Charlestonu, úplných devět mil od ostrova vzdáleném, a konečně i tenkráte nebylo hrubě ani tolik příležitosti jako nyní přibyt na ostrov a odtud zase na pevninu. Když jsem k domku dorazil, zaklepal jsem jak obyčejně, nedostav však žádné odpovědi, vyhledal jsem si klíč na místě, kde, jak jsem věděl, ležet musel; otevřel jsem dvéře a vstoupil. V krbu plápolal vesele oheň. Bylo to něco nového, ale nikoli nepříjemného. Rychle sňal jsem převlečník, zaujal jsem místo na lenošce vedle praskajícího chrastí a očekával trpělivě návrat svého hostitele.

Bylo již po soumraku, když se objevil. Pozdravil mne co nejsrdečněji. Ušklíbaje ústa od ucha k uchu měl se čiperný Jupiter k práci, aby nám nějakého toho bahňáka upravil k pozdní večeři. Co se Legranda týče – byl opětně u vytržení, neboť jinak nazvat to nemohu. Nalezl neznámé, dvojskořepinaté zvíře, které nový rod tvořilo; ba ještě více, s pomocí Jupiterovou chytli šťastně brouka, chrobáka, jak se domníval, dosud zcela neznámého, o čemž vsak teprve až příštího jitra měl se přesvědčit.

„A proč ne teď večer?“ tázal jsem se, mna si ruce nad jasným ohněm a všechny chrobáky ke všem čertům posílaje.

„Ach, kdybych byl jen věděl, že vy zde budete,“ pravil Legrand, „ale je tomu již také dávno, co jsem vás neviděl, a jak jen mohl jsem tušit, že právě dnes večer mne návštěvou svou poctíte? Na čeště k domovu potkal jsem poručíka G-, který na tvrzi leží posádkou, a tomu Jako pravý blázínek, jímž vskutku jsem, brouka toho jsem zapůjčil, a nemohu tudíž vám nález svůj nyní ukázat. Zůstaňte však přes noc u nás, s východem slunce pošlu Jupitera pro něj. Toť nejpůvabnější část stvoření.“

„Cože – východ slunce?“

„Nesmysl! ne! – brouk. Je lesklé, zlaté barvy – skoro tak velký jako krásný bílý vlašský ořech, na jednom konci hřbetu má dvě jako jantar černé skvrny, na druhém však třetí, poněkud delší, – Tykadla jsou…,“

„Co jsou, Massa Will, již jsem vám řekl,“ přerušil Jupiter svého pána; „zlatý brouk je to, vše zlato, pouhé zlato, tělo, křídla – vše zlato – nikdy v životě svém jsem takového brouka neuzřel.“

„Nuže, dejme tomu, že to pravda, Jupe,“ odvětil Legrand, který, jak se mi zdálo, poněkud stal se vážnějším, než jak věc toho vyžadovala – „to však nebude příčinou, abys nechal bahňáky připálit? Barva“ – nyní se obrátil zase ke mně – „je ovšem taková, že by Jupiter mohl mít pravdu. Skutečně nikdy neviděl jste briliantnějšího lesku kovového, než jakým hrají jeho křídla; leč zapomněl jsem, že vy teprve zítra budete moci svůj úsudek o tom pronést. Zatím mohu vám pouze jakous takous podobu jeho podat.“ Takto mluvě posadil se ke stolku, na němž byl inkoust a péro, ale žádný papír. Hledal ho v jedné z přihrádek, ale nenašel ničeho.

„Nic nevadí,“ pravil konečně, „tohle stačí!“ a vyňal z jedné kapsy své vesty něco, co papírem jsem mohl zvát, a jal se ruče něco perem na tom kreslit. Mezi prací jeho zůstal jsem, poněvadž mne stále záblo, v lenošce své vedle ohně. Když kresba byla hotova, podal mi ji zůstav na židli své nepohnutě sedět. V témž okamžiku zaslechli jsme hlasité kňučení a hned po té jakoby někdo po dveřích škrábal. Jupiter je otevřel, a veliký novofundlandský pes, patřící Legrandovi, vskočil do světnice. Šlechetné zvíře to jedním skokem ocitlo se na mých zádech a zahrnulo mne lísavými polibky, poněvadž jsem mu v dřívějších svých návštěvách vždy mnoho pozornosti prokazoval. Konečně když v radostných svých projevech ustalo, pohlédl jsem na papír a pravdu-li říci mám, doložili mi je, že z náčrtku toho, který byl přítel můj nakreslil, nikterak jsem nezmoudřel.

„Je to skutečně nějaký prazvláštní brouk,“ pravil jsem, několik minut kresbu pozoruje, „zcela něco nového pro mne, v životě svém dosud ničeho podobného jsem neviděl, vyjímaje lebky neb umrlčí hlavy, kterým brouk váš více se podobá než všemu tomu, co jsem dosud mohl spatřit.“

„Umrlčí hlava!“ opakoval Legrand. „Oh, ano – skutečně – na papíru je jí poněkud podoben. Ony dvě horní černé skvrny podobají se očím, není-liž pravda? A ona podlouhlá dole je jako ústa – a potom celek má podobu oválnou.“

„Možná,“ odpověděl jsem na to, „ostatně pochybuji, Legrande, že jste velikým umělcem. Mám-li se o věci samé vyjádřit, třeba nezbytně, abych sám dříve ‚toho brouka spatřil.“

„Snad,“ pravil poněkud trpce, „já se aspoň dosud domníval, že obstojně kreslím; ovšem měl bych umět kreslit – mělť jsem dobré učitele a lichotím si, že přece docela nejsem zabedněn.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zlatý skarabeus.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.