Josef Čapek

Stín kapradiny

Vydal: Michaela Dusíková, ARTiS

Högerova 1098/13, 152 00 Praha 5

v roce 2021

1. vydání

ISBN 978-80-908182-9-3 (online, EPUB)

ISBN 978-80-908187-0-5 (online, PDF)

ISBN 978-80-908187-1-2 (online, MOBI)

www.artispraha.com

Rudolf Aksamit a Václav Kala, kamarádi v dobrém i zlém, se shýbali nad kořistí. Ty modrý, černý a zelený lese, ty lese hnědý a mlhavý! Divá radost jim probíhá pytláckými nervy; pod prsty měli tělo zvířete, to krásné tělo srnce. – Byl jejich.

„Vašku – Vašku,“ sykotal Aksamit. „Rudo, ach, Rudo,“ vydechl Václav Kala. Třásli se okouzlením; rozkoš v nich nadšeně trnula, krví šuměla opilá závrať. Ty můj kulatý světe, to se nám to dnes povedlo! To se ani povídat nedá.

Vašek a Ruda se shýbali nad srncem, pod prsty měli tělo zvířete, poddajné, ještě teplé, ještě nádherně napjaté, a teď do toho z houští vyrazil hajný a zasyčel: „Stůj!“ Tohleto byly staré účty, hlas hajného chraptěl zuřivostí. Ty štědrý, divoký lese! To tělo srnce, ještě teplé a napjaté! Pytlácká radost se naráz v žilách zastavila a náhlým přetlakem vyvřela v lávu rudého vzteku. Ruda se přikrčil za srncem, naježila se v něm rozlícená šelma, Vašek se cítí hajnému skákat na krk. A už vyšlehl oheň msty, puška práskla, to Ruda střílí do hajného. „Potvory!“ křičí nepřítel a kácí se do trávy, hlavu na stranu. A ještě několik ran do něho, jak tady klesá a leží. „Má dost!“ sípe Vašek, a Ruda tříští ještě navrch pažbou to zbité tělo, které už duše opustila.

Vy jste mně dali – chroptí tělo, ale ta vzkypělá láva nemá konce, vře sopečně a valí se až pod nehty, až do horkých boltců, až do víček očí.

Má dost, skučí Rudolf Aksamit a Václav Kala, má dost to mrtvé tělo, ještě teplé, ještě napjaté, to poddajné tělo, které už nikdy hajným nebude. Ten nám už toho srnce nevezme, ten se už nikdy nebude naparovat po lesích, ten už si nikdy nepůjde pro tabák! – To tělo bylo přece už bez života, není v něm krve ani duše, už necítí ani nevnímá, a ještě je bijí a kopají. To byl vražděn hněv hněvem, zášť záští, pořádek zločinem a právo zlým strachem, ten nebožtík byl proto tak lítě pobíjen, protože se pořád nezdál mrtvý dost.

Má dost! popadá Vašek po dechu. To jsme ho dodělali, tenhle hajný už nikoho z lesa vyháněti nebude: pod jeho nohama už nikdy nezachrastí suché jehličí; hola, ten mrtvý si už nikdy neposadí na klín své nejmladší dítě, žábu světlých vlásků, která se ještě nenaučila říkat táto. Ten se už domů nevrátí takový, jaký odešel!

Budou u hajných čekat, táta nikde. I obuje se hajná, hodí si přes hlavu šátek a běží: Otevřte, to jsem já, hajná, muž se mně z lesa nevrátil! Jestlipak se mu něco nestalo, jestlipak nám ho tam nezabili! – Ach bože, hajná, a jak! už jsme ho našli. Darmo vám nebylo ouzko: podívejte se, co vám z něho udělali!

Najdou hajného, hajný je surově pobitý, a budou hledat, kdo mu to udělal.

To? Tohle mně na chlup tak vypadá jako pytlácká msta. Troufám, že neprohádám chalupu, když myslím, že ani nemusíte hledat moc daleko –. Vašku, pryč! syčí Ruda Aksamit, aby nás tu tak někdo viděl! Pryč odtud, pryč! Ruče se pytláci chápou zvěřiny a nechávají mrtvého hajného za sebou. Leží a nehýbe se; brouci mu polezou po tváři, slimáci popíšou svým stříbrem jeho ustydlé čelo, šedivá můrka se mu zaplete do vlasů. Však je to jeho vina. Sám si to způsobil; proč sem lez’! Vlekou se se srncem, teď je jejich, jistotně je ten kus jejich a už nikoho jiného. Ten zabitý, ten jim ho už nevezme. „Sakra taky, co je nám teď platný ten srnec,“ skřípe Vašek, „houby, nač my se tu s ním taháme, k čertu s ním!“ Odhazují srnce: Na, hajný, když jsi tak o něj stál, tak si ho teda vem!

Lehčeji se to člověku běží svou cestou, když nevleče na svých bedrech žádné břímě. Hoj, jak snadno si může spěchati ten, koho nic netíží! Koho netlačí jeho ranec špatností, žádná vina v srdci, koho nespoutává žádná starost a strast, žádný žal. Tak lehkým skokem přebíhá zajíc stinný úval i pole jetelové, neboť nenese na svých lopatkách nic těžšího než svůj sivý chlup, tak letmo se kmitá křovinou pták, neboť jeho křídla i nožky nejsou těžké pod vahou čehokoliv, co by na sobě nesl, tak hbitě uniká suchým listím střevlík, na jehož hřbetě nesedí nic než záblesk paprsku slunečního.

Odhodili pytláci své břímě, na jejich ramenou nesedí ani letmý záblesk paprsku slunečního a jejich nohy nejsou těžké pod tíhou čehokoliv, co by na sobě nesli. Vašku, pryč! hučí Ruda a již probíhají roklinou během zajíce a kmitají se ve stráni jako pták. Hej, hola hop! Domů, hej, domů, z lesa ven!

Kdo je doma, ten není v lese, kdo spí ve své posteli, nedrtí svýma nohama borůvčí, kde se morduje. Hej, dolů s botama! Boty chodí s člověkem a byly při tom, co se dělo v lese. A šaty, dolů s těmi šaty, mordie! Šly do lesa a zase z lesa, co se tam stala vražda. Vycházejí si šaty z lesa a někdo je uviděl: Aj, šaty, boty, kde jste se tu vzaly? Jak si to tu dnes v té pozdní chvíli jdete, povídám, koho to v sobě nesete? – Václav Kala a Rudolf Aksamit. – I bodejť že jsou to oni, v těch šatech, na mou duši, vždyť já je dobře znám, vida, že já je hnedka nepoznal! – Ne, ne, dolů s tím, mordie, pušku za trám, dolů s těmi šaty, hej, a s tělem do peřin! Co, prosím? Kdo říká, že by byl kdy viděl běhati po lese pytláka v košili? Hehe, že by takovýhle bílý košilatý spáč krvavě zabil hajného? Dejte nám pokoj, nám dvěma: jako hajný? my byli doma, my spíme, my dva o ničem nevíme.

Ruda s Vaškem dobíhají ke kraji lesa. Teď už je z lesa nikdo nedohoní. Teď, ještě před šaty, hej hola hop, svléknou ze sebe les.

Zvláštní a svým způsobem hezký bývá takový kraj lesa. Po jedné straně máte volnou krajinu, na druhé vyvstává vzhůru les, a je to pásmo pro sebe, něco jiného, než je sám les ve své vlhké hloubi, a jinakého zas, než jsou louky nebo zprahlá pole před lesem. Květ, který tu vyrůstá, není týž jako stínumilovná bylina lesů, kde se zelená rokytník a šťavel, a je jiný než býlí polní, ty kytky hořké od slunečního žáru, jako je mateřídouška, heřmánek a ze všeho nejrudější mák. Pod obrubou křoví kvete tu z jara žlutý petrklíč i podléška, v létě pak modrý zvonek, třeslice a kartouzek. Sem a zase dál mezi kostřavy a trávničku, vtrhli v hrubém kalupu dva diví běžci jako bláznivý vítr, jako splašený dobytek, jako dva valící se balvany. Pozor! syčí Ruda a už jsou tam, kde začíná chrpa, koukol a chrastavec; pozor! Ty můj bídný světe! ach, to jsme si dali: Člověče, pročpak se lépe neohlédneš! Vždyť se tudy šourá dědek Čepelků s motyčkou v podpaží. A za ním Čepelkova bába s rancem: Matičko svatohorská, to jsem se lekla. Hele, škubnul sebou děda, a oni to zatím Ruda s Vaškem. Povídám, mládenci, co tak chvátáte? Ba tak: to není vítr ani večerní strašidla, nejsou to valící se balvany ani divá zvěř, to Vašek Kala a Ruda Aksamit se tudy – jaká to čertovina je pohání? – v tuhle pozdní hodinu nečekaně ženou z lesa ven, z toho lesa ven.

Hej, hoši, povídám, přece jsem vás v tu chvíli dohonil, zadechl jim mrtvý hajný do týla, tak tam ležím a pořád si myslím, jestli oni si nedají dobře pozor, to se pak, kluci, budete muset jináč honit, jestli on vás tak někdo z lesa běžet uvidí –

„Máme to marné,“ vyrazilo to z Rudy, „teď jsme v tom!“

Z kosmatého temene lesů vysoko se vznesl k nebi pták. Peprný ryzec potí se mlékem, v trouchnivině skřípají pracovitá kusadla vos. Po pařeze ubírá se svou cestou tesařík, vláčeje za sebou svůj dlouhý knír. Pápěří bodláku pluje prozářenou štěrbinou mezi větvemi smrkovými. Mír boží, neděle, vznáší se nad hřbety lesů.

Dole na silnici zarazilo auto. Vystoupil pán a ujímá se fotografického aparátu. Za ním druhý ve sportovním a zapaluje si cigaretu. Dvě dámy se vysoukaly z auta a trhají růžové vstavače.

„Je to nádhera,“ rozkochává se amatér, zakusuje se vyceněným objektivem do zelené lesní krajiny. „Bezmála tři čtvrtě hodiny už jedeme a pořád hluboký les. A to tu máte jeden revír na druhém; však se tudy lze samým lesem dostati až na hranice.“

„Nu, to je opravdu les,“ mínil druhý a rozhlíží se poněkud roztržitě dokola.

„Nemohu zapomenout na ten krásný mech, který jsme viděly,“ odpovídá dáma, trhající vstavače; „nevíte, jak se ten úžasně zelený mech jmenuje?“

„Ten mech? Jakpak on se ten mech jmenuje?“ zasmušuje se kouřící pán, „kdysi jsem to věděl a živou mocí ne a ne si vzpomenout –“

„Není to rašeliník?“ míní druhá dáma.

„Ne, ne, rašeliník to není, já si snad vzpomenu,“ teskní kuřák; „v rašeliníku dřímají přes den bludičky a ohnivý muž, ale jak on jen se jmenuje, ten vysoký mech, ten krásný mech, který byl pohovkou skřítků a lůžkem víl, ten vysoký a zelený mech našeho chlapectví?“

„Udělal jsem tady šest snímků,“ hlásí pán s kodakem, „honem nasedat, jedem zas dál! Za několik kilometrů přijde kopec, tam jsme kdysi našli bíle kvetoucí vřes –“

„Těm se to jede, banda zatracená,“ odplivl si nahoře na stráni Ruda Aksamit a rýpe v trávě suchou větvičkou, „a my tady máme jen ty svoje nohy.“

„Máma mne zahlídla,“ vypravuje Václav Kala, „a ptá se: Kam jdeš, Vašku? Kam by? povídám, jen tak ven.“

„Taky jsem se s nikým nerozloučil,“ praví Ruda; „ještě jsem jim vypil všechno mléko a hajdy pryč.“

„Jestlipak asi už u nás byli četníci?“

„Záleží na tom, jestli ho už našli,“ zlomil Ruda větvičku.

„A teď se shánějí po nás.“

„Může být.“

„Jak oni to dělají? Jestli se psem –“

„Pro mě, třeba ať s velbloudem; mají aspoň co dělat. Víš, Vašku, něco ti povím: ať si nás honí! Ať si nás honí tady po těch lesích! Tady nás, panečku, tak hned nechytnou! Honí, čmuchají, pachtějí se, nechytnou, nemají nikoho a zapomene se. Takových věcí se stává – Podívej: hledali toho Paduba, co v Hůrkách zabil své děvče, dva roky ho hledali a nenašli –“

„Ale pak ho přece dostali.“

„Proč nebyl chytřejší, mezek jeden, sám se dal chytit: děvče prý ho ve spaní strašilo. Přišlo na něho svědomí, to je to. – Nebo máš jiné případy: vem si tedy, jak hledali toho, co zabil hospodského i s hospodskou na Krákorce. Je tomu šest let a ještě toho dotyčného nemají. Ani nevědí, kdo to je. A nikdo si už na to ani nevzpomene. A jemu, možná, je někde docela fajn.“

„A že se jim třeba všem směje.“

„Však my se také můžeme smát. Vašku, Vašku, ať si nás chytají tady po těch lesích, spánembohem, jen ať to zkusí, mně je to jedno! Rád bych ho viděl, toho našeho tlustého strážmistra, jak by se ten kratinožka honil po lese jako starý šváb. Kdyby na to přišlo, na místě se ti tu schovám, hledej, hledej a nenajdeš a ještě řekneš, že jsem neviditelný. Jestli se člověk neschová v lese, tak už nikde.“

„Ale jeho – hajného – přece najdou.“

„To je jiná věc. Proč by nenašli, to není jako my, mrtvý – ten se neschovává, ten právě se chce lidem ukázat.“

„Hm – taky každý ne: máš zase takové mrtvé, že se náramně schovávají. Koukej, takový sebevrah. Ten se nechce ukázat, ten se, člověče, někdy schovává – a jak! Zaleze si s tím někam na půdu, do kouta, do stodoly, do kůlny nebo tajně do lesa, jen aby ho nikdo neviděl, a nenajdou ho třeba až bůhvíkdy.“

„Anebo taky ne. Někdy se takový sebevrah zrovna chce ukázat, jako kdyby mu ukrutně moc na tom záleželo. Nastrojí si to všechno tak, jen aby ho co nejvíc bylo vidět. Jsou takoví, co to udělají naschvál, domácím lidem na zlost, aby se za něco pomstili. – Jako ten můj švagr: o padesát korun se pohádali, o padesát korun, ti povídám, a ještě jim to na stůl napsal křídou, aby věděli.“

„Ale povídáme si tu, Rudo, na cestu pěkné věci, jen co je pravda.“

„To? To mně nekazí náladu. Jen tak jsem si vzpomněl. – To se ví, cožpak nám tady v těch lesích není dost dobře? Vždyť jsme tu, člověče drahá, jako na výletě, ty stromy, to slunce, jsou tu ptáčkové, kytky tu kvetou, noci jsou teď jak víno, nic na práci, panečku, něco takového, to by nám ledaskdo záviděl!“

„Cožpak o to: les je to ze všeho nejlepší.“

„Jsou milionáři, že by za to zaplatili bůhvíco, aby takhle mohli bydlet v lese, jezdit si po lesích sem a tam, zůstat si, kde se jim to zlíbí, a zas dál – ale nemají na to pokdy.“

„Nebo jako byli ti poustevníci. Odešli od lidí a žili si v lese bez starosti po celý život, až do smrti. Třeba všechny poklady světa jim mohli dávat, les jim byl milejší.“

Nad lesem se klene modrá kružba nebes jako nekonečný úsměv. Sám Mír míru dospěl na své nestálé pouti světem do této lesní krajiny; zavěsiv se do zeleného síťoví veškeré vegetace, vyhřívá se tu v záplavě záře sluneční. Dívá se vzhůru v nebes báň, shlíží se v ní okem sladce otevřeným a pokojným, milostně vrací jí ten její širý úsměv. Tichým mírem šumí červená krev i bílá míza všeho, co žije. Neslyšeti ani tikavého hlásku mladé srny. Mír, vdechuje sladký vítr travinkám; Mír, šepotají traviny květům; Mír, líbá květina svou vůní motýla a motýl usíná v její korunce, opojen svým křehkým životem. Mír, mír, dýchá všechna teplá dálava.

„Heleď, Vašku,“ vytrhnul se Ruda a vynímá z kapsy automatickou pistoli.

„Ta je dobrá, to ti uznávám,“ váží ji Vašek závistivě v dlani. To je sakra lepší než jeho nůž, byť i na obě strany byl broušený.

„A celá krabička ostrých k tomu. Vašku, něco ti povím: přísahejme si, že – ať je jak je – my jsme vždycky dva kamarádi. Že my dva se nikdy neopustíme.“

„To víš, Rudo, to víš!“

Mír, dýchá všechna dálava; hrudí obou kamarádů dme se síla neomezeného spoléhání. Natřásajíce libostí své údy, vydávají se na další pouť.

Sladkostí dýchá všechno světlo i stín. Dole, viděti, vede silnice přes strž. Na dřevěném mostě se zastavil hlouček chlapců. Kouzelný zmatek paprsků, stínů a zurčivých vod spřádá se po strži dolů. Chlapci zpívají a výskají. Poskakují skoky skřítčími, házejí dolů do pěnivého víru šišky a haluze.

Ty blaživý hluku volnosti! Je ie ié, uidy uidy ió, ra rá! Tam ti dva, nahoře v mlází, dýchají ten Mír míru, ten den jako by muzika hrála, neomezené spoléhání. Jim by se tak chtělo výskat, ó přetékající poháre svobody, ó přátelství! ach, a uidy uidy ió ra rá! skákati skoky skřítčími, metati z plných hrstí za pěnivým vírem, který tu uplývá spádem nad lidský život rychlejším.

„Pojďme,“ vzpamatoval se Ruda.

Vláčně se za jejich kroky zavírá mlází. Jdou tiše a šikovně, sotva se větévka pohne. V temném klenutí jejich hrudi zavřeny jsou zbůjné skoky skřítčí, pevně zamčeno všechno jasné halekání. Obezřetně, chytře a plaše utlumují na sobě každý hluk života.

Ej, výskejte, křepčete, veselí chlapci u mostního zábradlí! Metejte z plných dlaní olšové haluze v tenhle spád, který tu v jiskřivém zmatku paprsků a stínů nad život lidský rychleji se žene neznámo kam.

Čtvrtý, ba ne, teprve třetí den se Rudolf Aksamit a Václav Kala skrývají v lesích. Cesta jejich je klikatá a míří, neví se kam. Povídají si, že si jdou, kam se jim chce, ale zajisté, že Strach je tím vůdcem, který je vede stezkami neoznačenými. Jejich stopy se mísí se stopami lišek a jelenů, silnice, po nichž se ostražitě ubírají za sebou, vyšlapali slepýš a slimák. Věru, že jsou to cesty těch cest, po jakých lidé za poctivou denní prací nechodí.

Poléhali na listí bukovém, pod větvemi březovými, v houštinách malinových. Hrubé prsty jsou potřísněny šťávami bobulí a z proklaté díry úst, plné násilnictví, voní to po jahodách. Zda jsi kdy, ty černá duše, viděla něco tak čistého a bílého, jako je květ jahodový? Já? pravíš, a kolikrát! Co má na tom být: přece ten bílý jas jitra, který mne (jak dlouho ještě?) vždy poznovu uvádí z beztvarého lůna noci ve vezdejší den, odívaje mne podobou člověkovou.

Tito dva spíše však se zdržují blíž u bělosti květu jahodového, blíž u temných úponků břečťanových, raději ještě však u stínu, který je stínem stínu kapradí, a ještě milejší je jim dusné šero, kde čpí divoká plevel česneku medvědího. Neboť jestli je pohání Strach, čím jsou jim podoby lidské? – A ještě jedno je jisto: kamarádi tohoto druhu mohou se méně bát noci než dne.

Ale ne! Báli se i nebáli, podle toho, jak přecházel den a sunula se noc; že byli ostražití i otrlí; že byli tupí, že byli divocí. Asi, říkali si, asi je štěstí na naší straně; ale nesmíme si to zkazit. A opravdu: ačkoliv jejich paty, upalující před trestem, byly poznamenány krví, nikdo jich nehonil, a vrahovu útěku bylo dopřáno pohody a klidu.

Mlčky jim houština poskytuje průchod, nevztahujíc za nimi svého větvoví, aby je zadržela.

Ač je samota vždy táž a podstaty své nikde nemění, mohli ji poznati v obou jejich podobách: Samotu bílou a Samotu černou. Čím jim však byla, třebaže v drobném hemžení slézali širé záhyby jejího roucha, když se táhli stíny a světly, po stranách jižních i severních, sotva zřetelní pod sluncem i docela zatajeni v tmách?

„Ty krásný lese, lese veliký a voňavý, ty krásný lese český!“ raduje se Ruda Aksamit ze záplavy kolmé, vodorovné a šikmé zeleně. Vysoko nahoře švihla sebou jedlová větev pod lehkým skokem ryšavé veverky; za ní pak běží druhá, ještě ryšavější. Dole kvetou pomněnky podél stružky, která neviditelně zurčí v travinách. Na nepostřehnutelné nitce kymácí se pavouček, trápený drobounkou starostí o své živobytí. Ó, čtenáři, kéž i my, s myslí pokojnou, mohli bychom toto vše v této chvíli viděti!

Rozjařen krásou a silou lesa hledá Ruda, čím by mu dal najevo své pokrevní srozumění: i drží v ruce svěží haluz a do úst si vetknul růžovou květinu.

Vašek za ním. Vidí les i haluz v Rudově ruce, uzřel i v jeho rtech růžovou květinu. Ale tak jako vnitřek bobule bývá naplněn jádrem, tak v jeho nitru usadila se vidina.

„Hajný má asi pohřeb.“

To se Vašek rozpomněl na domov: podivně ostře, naléhavě, avšak aniž by se jasná soustředěnost v jeho srdci čím milosrdným zachvěla, uviděl pohřeb hajného.

Po vyprahlé serpentině vzhůru podél cihelny vine se ke hřbitovu černý průvod. Vedle pohřebního vozu jdou myslivci s věncem. Za rakví v nových šatech čtyři děti hajného. Hajná, tisknouc k vyplakaným očím bílý šátek, vede se s čisťounkým staříkem šedých licousů; toť nebožtíkův otec, i diví se staroch, jak je to možno, že táta přežívá svého syna. Bože, jak to jen může být? Já taký vetchý a starý a on jako skála!

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Stín kapradiny.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.