Edgar Wallace

Řeka diamantů

Vydal: Michaela Dusíková, ARTiS

Högerova 1098/13, 152 00 Praha 5

v roce 2021

1. vydání

ISBN 978-80-908182-6-2 (online, EPUB)

ISBN 978-80-908182-7-9 (online, PDF)

ISBN 978-80-908182-8-6 (online, MOBI)

www.artispraha.com

Prolog

Cesta z Alebi vede houštinami. Je to sotva znatelná vozová cesta vinoucí se lesy a bažinami, přes míle džunglí a přes hustě zarostlé kopce.

Žádný přítok velké řeky neusnadňuje cestu do země Alebské, kde podle toho, co říkají lidé, žijí divoké a neznámé kmeny, kde provozují podivnou magii a zachovávají podivné obřady.

A tam také je řeka Diamantů.

Kdysi přišla do těchto zlých krajů výprava, vedená bílým mužem. Přivedl s sebou nosiče a těžké náklady zásob a přistál z pobřežního parníku jednoho říjnového jitra. Byli celkem čtyři bílí muži, z nichž jeden měl vrchní velení. Byl to příjemný muž středních let, vysoký, široký a usměvavý.

Byl mezi nimi jeden, jenž nikterak netajil, že nemá v úmyslu doprovázet výpravu do vnitrozemí. Byl to rovněž vysoký muž, těžšího složení, tučné tváře, a všechny dny čekání nežli bylo možno sestavit a zařídit výpravní karavanu, strávil kouřením dlouhých doutníků a proklínáním podnebí.

Několik dní předtím, nežli výprava vyrazila, vzal si jejího vůdce stranou.

„Nuže, Suttone,“ řekl, „tahle celá věc mne stála velmi důkladné peníze a já bych o ně nerad přišel pro nějakou vaši hloupost – já mám ve zvyku mluvit zpříma a tak se proto nezačněte durdit. –

Najdete-li ten důl, musíte domů přinést ukázky, ale hlavně musíte přinést přesné údaje o tom místě. Přesně, kde ta řeka je, nevím. Vy máte ten náčrtek tužkou, který nám dal ten Portugalec –“

Druhý muž jej přerušil nervosním zasmáním:

„Není-li to ovšem na portugalském území,“ řekl.

„Pro nebesa, Suttone,“ pravil veliký muž tónem rozčileného zoufalství. „Vyžeňte si toho portugalského brouka z hlavy! Řekl jsem vám dvacetkráte, že se vůbec nejedná o portugalské území. Řeka teče britským územím –“

„Ale vy víte, že ministerstvo osad –“

„Vím to vše, o tom ministerstvu osad,“ přerušil ho jeho druh hrubě. „Je to zakázáno, vím, a je to velmi nesnadné místo, kam je těžko se dostat – ale – ať je jak chce –,“ vyndal z kapsy plochou kulatou krabici a otevřel ji – „použijte tohoto kompasu v tu chvíli, jakmile dorazíte k první řadě kopců. Máte ještě nějaké jiné kompasy?“

„Mám dva,“ řekl druhý udiveně.

„Ukažte mi je –“

„Ale –“

„Můj drahý brachu –,“ řekl tučný muž umírněně,… a vůdce výpravy pokrčiv dobromyslně rameny odešel od něho a vrátil se za dvě minuty s oběma svými nástroji. Vzal výměnou kompas, jejž mu druhý podával, a otevřel jej.

Byl to krásný přístroj. Nebylo tu obvyklé dvoubarvé jehly, ale celý kruh s údaji světových směrů otáčel se místo ní.

Vůdce výpravy prohlížel nástroj, ale náhle přihlédl blíže, zřejmě překvapen.

„To je zvláštní,“ řekl udiveně. „Jste si jist, že je tenhle kompas správný? Sever by měl být přesně přes tamten vlajkový stožár na domě vládního zastupitelství. Přesvědčil jsem se o tom včera právě z tohoto…“

„Nesmysli,“ přerušil ho druhý hlasitě. „Žvást! Tento kompas je úředně zkoušen. Je to znamenitý nástroj a proto vám ho dávám. Myslíte snad, že vás chci poslat špatným směrem – po těch penězích, co jsem do toho vrazil –?“

Ráno nežli se výprava vydala na pochod, když už nosiči brali svá břemena na ramena, přišel malý muž velmi hnědé tváře, s bílou tropickou přilbou naraženou nazad hlavy a s chocholem peří k odhánění much v ruce.

„Sanders, zástupce!“ představil se. „Zrovna teď jsem přišel z vnitrozemí. Lituji, že jsem nepřišel dříve. Vy jdete do houštin?“

„Ano.“

„Diamanty, slyšel jsem?“

Sutton přikývl.

„Najdete ďábelský odpor na pochodu. Lidé z Alebi budou s vámi bojovat a lidé z Ataki vás rozsekají jistě.“ Stál, hledě na ně zamyšleně, a klátil chocholem ze strany na stranu.

„Vyhněte se srážkám,“ řekl. „Nechci války ve svých územích – a držte se pryč od portugalské hranice.“

Sutton se usmál.

„Vyhneme se té drahocenné hranici co nejdůkladněji – ministerstvo osad vidělo plán naší cesty a schvaluje ho.“

Zástupce přikývl vážně a hleděl na Suttona co nejvážněji.

„Mnoho štěstí!“ řekl potom.

Výprava odešla s rozedněním a brzy zmizela v lesích na druhé straně řeky Isisi.

O týden později odplul tučný muž do Anglie.

Měsíce plynuly a nikdo se nevracel a žádné zprávy nepřicházely od výpravy – ani žádný posel jich nepřinášel, ani domorodí Sokali. Uplynul rok a ještě jeden a dosud nebylo zpráv.

Za mořem se lidé pro to znepokojovali. Kabelogramy a dopisy a úřední depeše přicházely zástupci, naléhajíce na něj, aby pátral po ztracené výpravě bílých mužů, kteří přede dvěma lety vyšli, aby našli řeku Hvězd, jak jí říkaly zprávy, do Evropy proniklé. Sanders v Bofabi potřásl hlavou.

Jaké pátrání mohlo být podniknuto? Jinde mohl proniknout rychlý malý parník, sledující běh tuctu přístupných řek – a tlustá roura vodního chladiče Maximovy strojní pušky mohla budit potřebný respekt. Ale země Alebi byla houštinou. Pátrání znamenalo ozbrojený voj. A ozbrojený voj znamenal peníze. Zástupce potřásl hlavou.

Přesto vyslal tajně dva zvědy do houštin, obratné muže, zběhlé ve stopařství divočiny.

Byli pryč přes dva měsíce, a když se vraceli, jeden z nich vedl druhého za ruku.

„Chytili jej divocí lidé z Alebi,“ řekl vedoucí, bez rozčilení. „A vypíchli mu oči. Té noci, kdy ho chtěli spálit, zabil jsem strážce a odnesl jsem ho do houštiny.“

Sanders stál před svým bungalovem v zeleném měsíčním světle, a hleděl od mluvčího k oslepenému muži, jenž stál beze všeho nářku, kroutě trpělivě prsty.

„Jaké jsou zprávy o bílých mužích?“ optal se zástupce konečně a mluvčí, opíraje se o svůj dlouhý oštěp, obrátil se k oslepenému muži po svém boku.

„Cos viděl, Messambi?“ ptal se domorodým dialektem.

„Kosti,“ krákoral slepý muž, „kost jsem viděl. Kost a kosti. Alebi ukřižovali bílé muže na velkém návsí před pohlavárovým domem, a lidé říkají, že nenechali nikoho na živu.“

„Myslil jsem si to,“ řekl Sanders vážně a podal do Anglie svoji čekanou zprávu.

Opět plynuly měsíce a přišly deště a zelené období, které následuje po deštích, a Sanders byl v plné práci, jak jen může být v práci vládní zástupce v Západní střední Africe, v území, kde spavá nemoc a boje mezi domorodými kmeny tvoří hlavní příčinu úmrtnosti.

Byl povolán do houštin, aby učinil konec zprávám o velkém doktoru-čaroději. Urazil šedesát mil po zarostlých cestách, vedoucích do země Alebů a ustavil svůj soudní dvůr v malém městečku, zvaném M’Saga. Doprovázelo ho dvacet Houssů, spolehlivých a zdatných vojínů Afriky, jinak by se byl nedostal tak daleko beztrestně. Seděl pod doškovou střechou poradního domu a naslouchal neuvěřitelným povídačkám a příběhům o čarách a kouzlech, o očarování a udělání, o stravující chorobě, jež následovala, o strašlivých obřadech mezi západem měsíce a východem slunce a vydával soud.

Čarodějný doktor byl starým mužem, ale Sanders neměl úcty k šedým vlasům.

„Je zřejmé mým očím, že jsi špatný a zlý člověk,“ řekl, „a –“

„Pane –“

Byl to žalobce, jenž jej přerušil, muž vyhublý a vyschlý chorobou a hrůzou, jenž vešel do kruhu vojáků a zarputile mlčících obyvatel městečka.

„Pane, je to velmi špatný muž –“

„Buď ticho!“ velel Sanders.

„Provozuje ďábelské čáry krví bílých mužů!“ ječel muž v úzkosti, když ho uchopili dva Houssové na zástupcův pokyn. „Drží v lese bílého muže na řetěze –“

„Eh?“

Sanders byl okamžitě pln čilost a zájmu. Znal domorodce lépe nežli kdokoliv jiný. Dovedl rozpoznat lež a – což je mnohem obtížnějším úkolem – dovedl rozpoznat pravdu. Teď pokývl oběti čarodějova nepřátelství, aby přistoupil blíže.

„Co to je, s tou řečí o bílých mužích?“ ptal se.

Starý doktor řekl něco tiše, ale rozhodným, ostrým tónem, a žalobce stanul v třesivém váhání.

„Pokračuj!“ řekl Sanders.

„On řekl –“

„Ty pokračuj!“ velel Sanders.

Muž se třásl od hlavy k patě a kolena mu povolovala.

„Je bílý muž tam v lese – přišel od řeky Hvězd – Starý doktor ho nalezl a dal jej do chaty, protože potřebuje jeho krve ke svým čárům…“

Pak vedl výpravu cestou hustým lesem a za ním šel Sanders, obklíčený šest vojáky a starý čaroděj s rukama svázanýma dozadu.

Dvě míle od vesnice byla chýše. Kolem dokola rostla „sloní tráva“ tak vysoko, že bylo chýši sotva vidět. Její střecha byla shnilá a propadala se – vnitřek byl pln plísně.

Sanders tam našel muže. Ležel na zemi, připoután řetězem za nohu k těžké kládě. Muž, jenž se tiše smál sám k sobě, když je viděl, a mluvil jako vzdělaný muž.

Vojáci jej vynesli ven na volný vzduch a položili ho pečlivě na zemi.

Jeho šaty byly pouhými sotva souvislými cáry, vlasy a vousy vyrostly do velké délky, a na obou předloktích bylo mnoho malých jizev na místech, kde mu starý čaroděj odebral krev.

„Hm – m!“ udělal Sanders potřásaje hlavou.

„… Řeka Hvězd!“ řekla lidská zřícenina s tichým smíchem. „Hezké jméno, co? Kimberley? Eh, Kimberley není ničím u porovnání s tím!… Nevěřil jsem tomu, až jsem to viděl na vlastní oči. Celé řečiště je vystláno diamanty, a vy ji nikdy nenajdete, Lambaire, i kdybyste měl moji mapu a svůj pekelný kompas. Nechal jsem tam skrýši s nástroji a potravinami na dobrá dvě léta.“

Vstrčil ruku do své hadrové košile a vytáhl kus špinavého papíru.

Sanders se sklonil, aby jej přijal, ale muž odstrčil jej prudce zpět.

„Ne – ne – ne!“ vydechl. „Vy si vezměte svou krev – to je vaší věcí – já jsem dost silný, abych to vydržel – a jednoho dne vám přeci uteču –“

Deset minut po té spal hlubokým, zdravým spánkem.

Sanders nalezl jeho papír a odebral mu jej a vložil si ho do kapsy své uniformy.

Poslal oddíl výpravy zpět k tábořišti a jeho lidé přinesli dva stany, které dal postavit na mýtině nedaleko chýše. Nalezený muž byl v tak zuboženém stavu, že se Sanders neodvážil nebezpečného přenosu.

Té noci, když celý tábor ležel ve spánku a obě domorodé ženy, kterým zástupce poručil, aby hlídaly nemocného muže, chrápaly vedle svého svěřence, zřícenina se probudila. Chorý muž vstal ze svého lože a vyplížil se ven do hvězdné noci.

Sanders se vzbudil a nalezl prázdnou chýši – a sto yardů dále od tábora, na břehu malého lesního proudu nalezli hrst hadrů, které kdysi byly kabátem bílého muže.

Čarodějný doktor ze M’Sagy, předvolán ráno k časnému rozhovoru, přišel do želez a neměl nijakých pochybností o trestu, který ho očekával, neboť nedaleko v lese Sandersovi Houssové vykopali podle zpráv obyvatel mnoho důkazů obětí, konaných čarodějem.

„Pane,“ řekl muž zíraje do upřeného pohledu Sandersových šedých očí, „vidím smrt ve tvé tváři!“

„A to je Boží pravda,“ řekl Sanders, a dal jej pověsit na místě a ihned.

I. Amber

Amber seděl ve své kobce ve věznici ve Wellboro, pohvizduje si tiše písničku a poklepávaje si o podlahu takt nohou v punčoše. Bylť si přitáhl stolici k drsné zdi a zaklonil ji tak, že stála jen na dvou ze svých tří noh.

Jeho oči bloudily kriticky těsnou místností.

Lžíce a umývací mísa na polici; vězeňské předpisy zvětralé v tupou žluť nad ní. Postel pěkně složená… pokývl pomalu, hvízdaje stále.

Nad postelí a trochu nalevo bylo malé okénko s tabulkami z tvrdého skla, jež vpouštělo denní světlo, ale svou nepravidelně svrasklou plochou nedovolovalo pohledu na venkovský svět. Na polici nad postelí byla bible, modlitební kniha, a špinavá kniha z vězeňské knihovny.

Ušklíbl se na knihu. Byla to neobyčejně hloupá zpráva o neobyčejně hloupé ženě – misionářce, která strávila dvacet let v Severním Borneu, aniž by vsála více z ovzduší tohoto zvláštního místa, nežli že je „velmi horké“ a dále tu národopisně důležitou zkušenost, že domorodí sluhové dovedou příležitostně být „velmi nepříjemnými“.

Amber neměl nikdy štěstí s knihami z vězeňských knihoven. Před pět lety, když viděl po prvé nitro jedné z věznic Jeho Veličenstva, vymyslil si plán na studium, objímající národní a politické hospodářství a řecké drama a zažádal o potřebnou literaturu, aby se mohl oddat svým studiím. Byly mu „dodány“ „První počátky řecké gramatiky“ a „Švýcarská rodina Robinsonů“ – což ani jedno, ani druhé valně neposloužilo jeho cílům. Na štěstí doba jeho uvěznění skončila dříve, nežli očekával a Amber ji strávil tím, že překládal dobrodružství ctnostných Švýcarů do latinských veršů – ačkoliv v tom brzy nenalezl dost zábavy a zanechal toho. –

Za svého čtvrtého uvěznění učinil si chemii cílem dlouhého studia. Ale štěstí mu opět nesloužilo a nemohl se dostat k ničemu, co by se blížilo jeho vědeckým touhám více, nežli že mu opatřili příručku k seznamu úředních léčiv.

Amber byl v době, o níž píšeme, mezi osmadvacátým a třicátým rokem svého žití, trochu nadprostřední výše, dobře urostlý, ač na pohled působil dojmem štíhlosti. Jeho vlas byl zarudle žlutý, oči šedé, nos rovný, ústa a brada byly pevny a byl vždy hotov pootevřít rty a ukázat dvě řady skvělých zubů, neboť se rád usmíval a bylo lehko ho pobavit. Dolní část jeho líce byla teď neholena, což hyzdilo jeho vzezření, ale přesto byl i v ošklivém šatě svého trestanectví neobyčejně hezkým mladým mužem.

Zazněl zvuk klíče ve dveřích a Amber vstal, když zámek po druhé cvakl a dveře se otevřely.

„Sedmdesát pět,“ řekl autoritativní hlas, a Amber vyšel ze své kobky do dlouhé chodby a postavil se v pozoru.

Dozorce houpaje klíči v ruce na konci lesklého řetězu ukázal na vězňovy střevíce přesně položené u dveří kobky.

„Obujte si je!“

Amber uposlechl pod dozorcovým pohledem.

„Proč toto vtírání do posvátného soukromí, můj vznešený Auguste?“ ptal se kleče na jednom koleně, jak se obouval. Dozorce, který se nejmenoval Augustus, neodpověděl. V dřívější době by byl Ambera poznamenal pro drzost, ale výstřednost tohoto jinak vzorného vězně byly už dobře známy a mimo to měl jakési právo na shovívavost, neboť to byl on, jenž zachránil pomocného dozorce Beita od zuřivého útoku londýnské tlupy lupičů. To se přihodilo v okresní věznici v Devizes, r. 1906, ale vězeňský svět je malý a Amberova pověst proběhla z Exeteru do Chelmsfordu a z Lewesu ledakams.

Kráčel se svým strážcem dlouhou chodbou dolů po vyleštěném ocelovém schodišti, do poschodí, kde byla veliká síň a úzkou kamennou chodbou ke kanceláři ředitele věznice. Tam po několik minut čekal, a pak byl uveden do ředitelovy svatyně.

Major Bliss seděl u psacího stolu – malý, silně opálený muž s malým černým knírkem a vlasem, v němž bylo na skráních trochu šedi.

Propustil dozorce pokynem.

„Sedmdesát pět,“ řekl krátce. „Vyjdete odtud zítra ráno, podle rozkazu z ministerstva vnitra.“

„Ano, pane,“ řekl Amber.

Ředitel setrval nějakou chvíli v úplném mlčení, poklepávaje prsty neslyšně na podložku pijavého papíru.

„Co budete dělat?“ optal se náhle.

Amber se usmál.

„Budu pokračovat ve své zločinné kariéře,“ řekl vesele, a ředitel se zamračil a potřásl hlavou.

„Nemohu vám rozumět – nemáte žádných přátel?“

Opět ten pobavený úsměv.

„Ne, pane.“ Amber byl dokonce ještě veselejším nežli prve. „Nemohu nikoho vinit, že jsem byl prozrazen nežli samého sebe.“

Major obrátil několik listů papírů ležících před ním, pročetl je a opět se zamračil.

„Desetkrát odsouzen!“ řekl. „Muž vašich schopností – jakže, se svými schopnostmi byste byl mohl být –“

„Oh, ne, nebyl bych mohl,“ přerušil ho trestanec. „To je žvást, jehož užívají soudcové, ale není to pravda. Z toho, že je někdo důmyslným zločincem, neplyne, že by byl mohl být nějakým fenoménem jako architekt; anebo z toho, že dovede padělat šek, že by byl mohl nadělat jmění zřízením akciové společnosti. Docela všedně inteligentní člověk může se vždy skvět ve světě zločinu, protože tu závodí s velmi tupomyslnými a nevědomými soudruhy v povolání.“

Učinil krok kupředu a opřel se o hranu stolu.

„Podívejte se, pane, vy se na mne pamatujete ze Sandhurstské vojenské školy – byl jste z mého ročníku. Vy víte, že jsem závisel od podpory svého strýce, jenž zemřel, nežli jsem dostudoval. K čemu jsem měl schopnost a přípravu, když jsem se ocitl venku? Zdálo se to docela snadným prvý týden v Londýně, protože jsem měl deset liber do začátku – ale o měsíc později jsem klesal hladem. A tak jsem se chytil podvodu se ‚Španělským zajatcem‘ – hrál jsem na ziskulačnost lidí, kteří doufají, že dojdou nesmírného jmění nepatrným vydáním – byly to pro mne velmi snadné peníze.“

Ředitel potřásl znovu hlavou.

„Od té doby jsem provozoval všechny možné kousky,“ pokračoval sedmdesát pět lživě. „Vyzkoušel jsem všechny možné úskoky,“ – usmíval se jakoby v příjemné vzpomínce. „Není tahu ve hře proti lačným ziskuchtivcům, jehož bych neznal. Není v Londýně špatného člověka, jehož životopis bych vám nemohl podat, kdybych měl k tomu chuť. Nemám přátel, ani příbuzných, nikoho na světě, o nějž bych stál více nežli o skleničku rumu za dva penny a jsem docela spokojen. A pravíte-li, že jsem byl desetkráte ve vězení, měl jste říci čtrnáctkrát.“

„Vy jste blázen!“ řekl ředitel mrzutě a stiskl zvonek.

„Jsem dobrodružným filosofem,“ řekl sedmdesát pět spokojeně, když vešel dozorce, aby ho dovedl nazpět do jeho kobky.

Právě nežli vězeňský zvon zazněl na znamení k ulehnutí na lože, přinesl mu jiný dozorce pěkně upravený balíček šatů.

„Podívejte se na to, sedmdesát pět, a spočítejte si to,“ řekl úředník přívětivě. Podal mu strojem psaný seznam.

„Nemohu se zdržovat,“ řekl Amber bera papír. „Spolehnu na vaši počestnost.“

„Jenom to prohlédněte!“

Amber rozvázal balíček, rozbalil své šaty, vytřásl je a položil je přes postel.

„Chováte člověku šaty lépe, nežli to dělají ve Waltonu,“ řekl s pochvalou. „Žádné zmačkané záhyby v kabátu – kalhoty pěkně vylisovány – halo, kde je můj monokl?“

Nalezl jej v kapse vesty, pečlivě zabalený v hedvábný papír a byl velmi vřelým ve své chvále vězeňských autorit.

„Pošlu vám sem zítra člověka, aby vás oholil,“ řekl dozorce a zastavil se trochu u dveří.

„Pětasedmdesátko,“ řekl, „nevracejte se sem!“

„Pročpak ne?“

Amber k němu vzhlížel se zdviženým obočím.

„Protože to je život pro špinavce,“ řekl dozorce. „Gentleman, jako vy! Dojista byste se mohl udržet pryč od míst jako je toto!“

Amber pohlížel na dozorce se zábleskem dobromyslného a vlídného úsměvu.

„Vy jste nevděčný člověk, můj milý dozorce,“ řekl vlídně. „Lidé, jako jsem já, dodávají těmto místům záře – a mimo to sloužíme za příklad zpustlejším a nevázanějším strávníkům.“

– Patřilo k Amberovým výstřednostem, že vždy mluvil v množném čísle, když pronášel svá poučení. –

Dozorce ještě váhal.

„Je mnoho zaměstnání, kterých by se mohl chopit chlapík, jako jste vy,“ řekl téměř rozmrzele. „Jenom kdybyste použil svých schopností v pravém směru –“

Sedmdesát pět zdvihl ruku k důstojnému protestu.

„Dozorce, vy citujete listy pro nedělní školy,“ řekl vážně, „a toho nemohu strpět ani od vás!“

Později v kantýně dozorců řekl pan Scruton, že pokud se jeho týče, vzdává se pětasedmdesátky – je to nedobrota. –

„Tak hezký a milý chlapík, jak jen si můžete přát potkat,“ přiznával.

„A jak se vlastně dostal tak dolů?“ ptal se jeden z pomocných dozorců.

„Býval farářem v londýnském West Endu, upadl do dluhů a rozlouskl kostelní kasu – vyprávěl mi to sám.“

Bylo několik zřízenců v místnosti. Jeden z nich, obstarožnější muž, vyndal z úst dýmku a odfoukl kouř, nežli promluvil.

„Viděl jsem ho v Lewes přede dvěma lety. Pokud mne moje paměť neklame, byl vyhozen od válečného námořnictva, protože přivedl svého torpédoborce na mělčinu.“

Amber byl předmětem hovoru i v malém pokoji v ředitelových místnostech, kde ředitel večeřel se svým zástupcem.

„Ať to zkouším, jak chci, nemohu se upamatovat na toho muže Ambera,“ řekl ředitel v zamyšlení. „Říká, že se na mne pamatuje, ale opravdu – nemohu na něj přijít –“

Nevědom zájmu jejž budil, dřímal Amber pokojně na své tenké žíněnce a usmíval se ve spánku.

Venku před vraty věznice nazítří malý hlouček lidí, skládající se hlavně z ošuměle oděných mužů a žen, čekal na propuštění svých příbuzných.

Jeden po druhém vycházeli malými dvířkami ve bráně, usmívajíce se hloupě na své přátele, poddávajíce se s trochou patrné nevolnost objetím svých uslzených žen a přijímajíce s větší poněkud obratností hrubé žerty svých mužských obdivovatelů.

Amber vyšel prudce. V jeho pěkném letním šatě, měkkém homburgském klobouku a s monoklem v oku, ti, kdo čekali, měli jej za některého z úředníků a ustoupili uctivě stranou. Ani propuštění vězňové, kteří tu byli, nepoznali ho, neboť byl čistě oholen a dokonale upraven. Ale mladý muž v černém kabátě, bledý a velice vážný a opravdový, čekal na něj a přikročil k němu podávaje mu vztaženou ruku.

„Amber?“ ptal se váhavě.

„Pan Amber!“ opravil ho druhý, nachyluje hlavu na stranu jako zvědavá slepice.

„Pan Amber.“ Misionář přijal opravu vážně. „Moje jméno je Dowle. Jsem pomocníkem v Lize pro obrodu vězňů.“

„Velmi zajímavé, velmi zajímavé, opravdu –,“ mumlal Amber a třásl mladému muži silně rukou. „Dobrá práce – a všechno to dohromady – a tak dále – ale příkrá práce, pane, do vršku – vzhůru na stěnu.“

Potřásl beznadějně hlavou a s přátelským pokynem ruky na rozloučenou činil jako by chtěl jít dále.

„Okamžik jen, pane Ambere!“ ruka mladého muže spočinula na jeho rameni. „Vím vše o vás a o vašem neštěstí – nechtěl byste nám dovolit, abychom vám pomohli?“

Amber na něj pohlížel velmi vlídně a položil rovněž ruku vlídně na rameno mluvčího.

„Můj drahý hochu,“ řekl něžně, „já nejsem tím pravým mužem pro vás. Nemohu se pustit do štípání dříví, abych se uživil. Poctivá práce má pro mne jenom tolik přitažlivosti, jako má země pro měsíc. Obíhám okolo ní jednou za čtyřiadvacet hodin, aniž bych se kdy dostal o kousek blíže. – Tady!“

Vsunul ruku do kapsy kalhot a vyndal trochu peněz. Bylo tam několik bankovek – ty měl u sebe, když byl zatčen – a trochu stříbra. Vybral pětišilink.

„Na dobrý účel!“ řekl blahosklonně a vloživ minci do misionářovy ruky odešel vesele svou cestou.

II. U Whistlerů

Č. 46. Curefax Street, West Central jest podnikem, jenž je znám několika vybraným jako „The Whistlers“ – „Svišti“. Jeho úřední titul je Pinnock’s Club. Byl založen v prvých dnech devatenáctého století jakýmsi Karlem Pinnockem a své doby byl proslulým shromaždištěm společnosti.

Bylo ovšem nezbytným osudem, že mu bylo trpět nesnázemi a chorobami vlastními všem podobným zařízením a pověst klubu stoupala a klesala, jak se měnily časy. Upadl v podezřelost. A více nežli jednou byl překvapen policií, ačkoliv beze všeho výsledku, jenž by uspokojil útočníky.

Je nesporné, že stálí návštěvníci „Svišťů“ byli sbírkou zvláštních lidí a že měl v seznamech svých členů málo jmen, jež měla ve společenském světě významnější zvuk – měl-li vůbec takové členy. Ale přesto byl klub značně populárním v jistém stydlivém způsobu. Zlatá mládež londýnská cítila rozkoš, mohla-li se chlubit v úkrytu clonící dlaně, že strávili noc u Whistlerů. Někteří z nich naznačovali hru – vysokou hru. Ale mladí muži z bohatých domů, kteří měli nejlepší důvody, aby věděli, že hra šla vskutku velmi vysoko, nikdy o tom nemluvili, jsouce si nepochybně vědomi, že svět má pramálo sympatie k pošetilci, jenž se přiznal a tak ta trocha důkazů, kterou si vměšující se policie přeje, nikdy nepřišla najevo.

Jedné říjnové noci těšil se klub neobyčejně pěkné přízni svých hostí. Taxi za taxi vysazovalo dobře oblečené muže před ctihodným portálem v Curefax Street. Muži bezvadně odění sestupovali po jednom i ve dvojicích a společnost ve třech, v krátkých mezerách za sebou.

Někteří opět vycházeli, zdrževše se jen krátce a odjížděli, ale zdálo se, že většina jich zůstávala. Zrovna před půlnocí přijela autodrožka a vydala tři pasažéry.

Ať náhodou anebo úmyslně, není žádného světla u klubovního domu, a nejbližší elektrická svítilna je o několik metrů dále v ulici, takže návštěvník může vejít a odejít v polotmě a kdo by číhal, měl by potíže při poznávání svého známého.

V tomto případě byl šofér patrně neobeznalým s přesným místem klubu a přejev přes svůj cíl zastavil několik kroků od uliční svítilny.

Jeden z vystoupivších byl vysoký a vojenského vzezření. Měl mocný černý knír a šíře jeho ramen mluvila o velké svalové síle. Ale blíže ve světle mnoho z jeho vojenské bystrost mizelo, neboť měl tučnou, odulou tvář. A pod očima naběhliny. Za ním šel menší muž, jenž vypadal o mnoho mladším, nežli vskutku byl, neboť jeho vlas, obočí a malý knírkový kartáček byly tak bledé barvy, že byly téměř bílé. Měl nos a bradu toho rázu, jejž z nedostatku lepšího porovnání nazývávají „louskáčkovým“, a po jeho líci, od skráně k bradě, táhla se rudá jizva.

Alfons Lambaire byl prvním z těchto mužů, pozoruhodná a pochmurná osobnost. Zdali Lambaire bylo opravdu či snad nebylo jeho pravým jménem, neodvažuji se tvrdit určitě. Ve všem ostatním byl ryzím Angličanem. Mohli byste marně hledat v seznamech zločinců Scotland Yardu, aniž byste tam nalezli jeho jména, vyjma v oddílu „podezřelých osobností“. Byl pověstný – nic více.

Podávám vám jeho zhruba načrtnutý životopis, protože hraje značnou úlohu v tomto příběhu. Byl to hezký muž, po těžkopádném a nezdravém způsobu, a jenom veliký démantový prsten na jeho malíku vybočoval z mezí dokonalého vkusu celé jeho ostatní osobnosti.

Druhým mužem byl „Whitey“ – „Bělásek“. Jak se doopravdy jmenoval, nikdo nikdy nezvěděl. „Běláskem“ byl pro všechny, kdo ho znali. „Panem Whiteyem“ pro sluhy klubu a „George Whitey“ znělo jméno, vepsané na úřední listině při jediné příležitosti, kdy policie učinila nezdařený pokus dostat ho do své sítě.

Třetím byl osmnáctiletý hoch, čerstvých lící, hezký, po dívčím způsobu. Když vystoupil z drožky, zavrávoral lehce a Lambaire uchopil jeho paži.

„Pomalu, staroušku, pomalu,“ řekl. Lambairův hlas zněl hluboce a plně a končil trochu zasmáním. „Zaplaťte tomu pekelnému hrubci, Bělásku, zaplaťte jízdné podle ciferníku a ani o penny více – tadyhle, držte se, Suttone, můj hochu!“

Chlapec klopýtl opět a zasmál se pošetile.

„Dáme ho do pořádku v minutě, co říkáte, majore?“

Bělásek měl vysoký, slabý hlas a mluvil velmi rychle.

„Vezměte ho pod paží, Bělásku,“ řekl Lambaire, „několik číšek starého brandy udělá z něho nového muže.“

Zmizeli v kývacích dveřích klubu a bzučení odjíždějící drožky doznívalo v sousední ulici.

Ulice byla po několik minut skoro liduprázdná, a pak okolo rohu St. James Square přijelo soukromé auto. Jeho řidič věděl rovněž málo o místě, neboť zabrzdil a jel pomalu ulicí, hledě na domovní čísla, pokud je bylo vidět. Před číslem 46. zastavil trhnutím, seskočil ze sedadla a otevřel dveře.

„Tady to je, slečno,“ řekl uctivě, a z auta vystoupila dívka. Byla velmi mladá a velmi hezká. Strávila večer patrně v divadle, neboť byla ustrojena v bohatou večerní toaletu a přes holá ramena měla divadelní plášť.

Váhala okamžik a pak vystoupila na oba schody vedoucí ke dveřím klubu a zaváhala opět.

Pak se vrátila k vozu.

„Mám se zeptat, slečno?“

„Budete-li tak laskav, Johne –“

Stála na chodníku dívajíc se na šoféra, jak klepal na skleněnou tabuli dveří.

Vyšel sluha a stál v otevřených dveřích, drže je a hledě na šoféra nepřátelským pohledem.

„Pan Sutton? – Ne! Nemáme žádného takového člena!“

„Řekněte mu, že tu je jako host,“ řekla dívka a strážce, pohlédnuv přes šoférovo rameno, viděl ji a zamračil se.

„Není tady, madame,“ řekl.

Pokročila vpřed.

„Je tady. Vím určitě, že je tady.“ Její hlas zněl klidně, ale přece bylo patrno, že je v jakémsi rozčilení. „Musíte mu říci, že ho potřebuji sem – ihned.“

„Není tady, madame,“ řekl muž umíněně.

Výjev měl diváka. Kráčel pohodlně ulicí a zastavil se ve stínu velkého auta.

„Je tady!“ Dívka dupla nohou. „V tomhle bídném, špatném klubu – olupují ho – je to ošklivé, ošklivé!“

Strážce jí zavřel dveře před nosem.

„Promiňte mně!“

Mladý muž, hladce oholený, se sklem v oku, oblečený v nejhezčí letní šat, stál před ní s kloboukem v ruce.

Měl nejšťastnější úsměv světa na rtech a na chodníku ležela sotva nakouřená cigareta.

„Mohu vám snad být nějak nápomocen?“

Jeho chování bylo dokonalé. Uctivost, zdrženlivost, omluva – vše zračilo se v jeho postavě a dívka ve své nouzi zapomněla se bát toho prozřetelností seslaného cizince.

„Můj bratr – je tady!“ ukázala chvějícím se prstem na nevlídné dveře klubu. „Je ve špatných rukách – pokoušela jsem se –“ Hlas jí selhal a její oči se polily slzami.

Amber zdvořile přikývl. Beze slova ji dovedl zpět k jejímu vozu a ona šla bez otázek. Na jeho pokynutí vstoupila do vozu.

„Jak zní vaše adresa? – Přivedu vám vašeho bratra.“

Rukou, jež mohla přemoci chvění, otevřela malou kabelku ze zlatého přediva, visící jí od zápěstí, otevřela drobnou krabičku a podala mu visitku.

Vzal ji, přečetl ji a poklonil se lehce.

„Domů!“ řekl šoférovi a stál hledě za vozem, až jeho velká světla zmizela.

Čekal, přemýšleje hluboce.

Toto malé dobrodružství bylo docela podle jeho srdce. Byl dnes nejšťastnějším mužem v Londýně a byl na cestě zpět do skromného obývacího pokoje, jejž si najal v Bloomsbury, když osud či štěstí zavedly jeho kroky směrem ke Curefax Street.

Když velké auto zmizelo za rohem, obrátil se a vystoupil zvolna po stupních klubu.

Otevřel dveře strčením, vešel do malé síně a pokývl nedbale tlustému vrátnému sedícímu v malé lóži u paty schodiště.

Vrátný na něj hleděl s pochybnostmi v líci.

„Člen, pane?“ ptal se, a bylo mu odplatěno rozhořčeným pohledem rychle zdvižené hlavy.

„Prosím za odpuštění, pane,“ řekl zdrcený vrátný. „Máme teď tolik členů, že je obtížné pamatovat si je.“

„Zdá se tak!“ řekl Amber chladně. Stoupal po schodech pomalými kroky. Uprostřed se zastavil a obrátil.

„Je kapitán Lawn v klubu?“

„Ne, pane,“ odpovídal vrátný.

„Nebo pan Augustus Breet?“

„Ne, pane, žádný z těch pánů tu právě není.“

Amber pokývl a pokračoval ve své cestě. Že nikdy neslyšel ani o jednom, ani o druhém z obou jmenovaných, ale že věděl, že oba sem patří a že tu žádný z nich není, slouží ke cti jeho pozorovacím schopnostem. V síni byla skřínka, kde byly vystaveny dopisy pro členy, a když šel okolo, nahlédl krátce do ní. Kdyby bylo bývalo potřebí, byl by mohl jmenovat půl tuctu jiných členů, ale portýrovo podezření bylo úplně uspáno.

První patro bylo zabráno jídelnami a „čítárnami“.

Amber se tiše usmíval.

„Tady to je,“ myslil si, „kde kavky podpisují své malé šeky – velmi důmyslné zařízení!“

Vystoupil po druhém oddílu schodů, vešel do kuřáckého salonu, kde sedělo několik skvěle oblečených mužů, přijal jejich zpytavý pohled pokynutím a úsměvem zaměřeným k větší skupině ve vzdálenějším koutě, zavřel za sebou dveře a vystoupil po dalším a příkřejším schodišti.

Před hlazenými dveřmi sálu, o němž soudil, že byl průčelním sálem horního patra, seděl na stráži sluha.

Byl to krátký a široký, rozložitý chlapík a jeho tvář byla nesporně tváří boxera z povolání. Muž vstal a postavil se proti Amberovi.

„Nuže, pane?“

Hlas zněl nesmlouvavě nepřátelsky.

„V pořádku,“ řekl Amber a sahal po klice dveří.

„Okamžik, pane – vy nejste členem.“

Amber mu zíral upřeně do očí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Řeka diamantů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.