ADOLF WENIG

ZVÍŘÁTKA A LOUPEŽNÍCI

Vydal: Michaela Dusíková, ARTiS

Högerova 1098/13, 152 00 Praha 5

v roce 2021

1. vydání

ISBN 978-80-908187-8-1 (online, EPUB)

ISBN 978-80-908187-9-8 (online, PDF)

ISBN 978-80-88420-00-2 (online, MOBI)

www.artispraha.com

Byl jednou statek ve vsi pod horami, v tom statku měli kohouta chlapíka. Ten ráno, sotva sluníčko úsvitem se ohlašovalo, kokrháním je vítal, nový den hlásil. Nejprvnější z celé vsi on kokrhal. Druzí kohouti ještě na hřadě vyspávali, když on už spouštěl budíčka. A jak začal, hospodyně hned čeládku burcovala, aby jen vstávala, že je čas k práci. Když tak děvečky rozespalé oči mnuly, údy protahovaly a zívaly na plné kolo, zle pohlížely na kohouta, který si zatím venku odzpěvoval ranní písničku. Posílaly ho na horoucí skálu, přály mu, bodejž by oněměl, aby ho liška zadávila – ale nic se jim nevyplnilo, kohout chlapík denně je budil a stejně časně.

Tu se stalo, že jednou v podvečer seděl kohout v koruně staré lípy, která na dvoře u špýcharu větve široce rozkládala. V šeru si tam na dolní větvi hověl přikrčený, děvečky šly po dvoře pro vodu, ani si ho nevšimly. A tu zrovna pod lipou povídá jedna druhé: »Už mám dost toho časného buzení. Jak jen bude možné, křiklouna chytím, zakroutím mu krk, za plot jej hodím; bude-li se hospodyně po něm shánět, ať myslí, že ho liška odnesla.«

Kohout div leknutím z lípy nespadl. To tedy měl za svou horlivost! O život mu šlo. Nebezpečí bylo nablízku. I rozvažoval milý kohout, co počít. Jaká tu pomoc? Nejlíp poradit se s Vaňkem. Brzy byl rozhodnutý. Do noci se však na cestu vydávat nechtěl. Když děvečky odešly, povylétl výše do koruny stromu, aby byl v bezpečí, a tam noc přespal. Měl neklidný spánek. Zdálo se mu o zlých děvečkách, o lišce a kdoví o čem ještě ...

Ale ráno, než se za horami nový den probudil, kohout byl už za dvorem. Nestaral se o slípky, nedbal také, co řekne tomu hospodyně, co řeknou děvečky. Ty mohly dnes déle spát, kohout už jich nebudil. Kráčel hezky zticha za humny podle zahradních zdí. Šel do světa. Věděl, že nebude to cesta snadná, že všude číhá nebezpečí, ale zdálo se mu to přeci lepší než jistá smrt, kterou mu líná děvečka doma přislibovala.

Když se tak ubíral pěšinkou za zahradami, najednou husa z plotu hlavu vystrčí, zaštěbetá: »Kam, kohoutku, přítelíčku? Kam tak časně?« Kohout se ulekl, ale když viděl známou husu a věděl, že netřeba se zrady bát, povídá: »Do světa půjdu. Doma mi nesvědčí. Děvečky o můj život ukládají za to, že je časně budím.«

»Děvečky?« povídá husa. »Máme tedy stejného nepřítele. Ani já si nejsem životem jista. Včera večer děvečka se po nás rozehnala, kamarádku moji chytla a zařízla. A na mne křičela: ,Však na tě dojde taky!‘ Schovala jsem se ze strachu na noc v zahradě a teď přemýšlím, co dělat. Víš-li co? Vezmi mne s sebou!« Kohout husu vyslechl a myslí si, cesta ve dvou bude veselejší. Povídá: »Pojď jen, vezmu tě!«

Dřív než se ves ze spánku probudila, byli poutníci už daleko. Nešli po silnici, nestáli o to, lidi potkat, cestičkami v polích se brali, po mezích, přes louky, přes pastviska, lidem zdaleka se uhýbali z cesty.

Slunce na nebi zvolna stoupalo, kohout s husou ubírali se dolíkem podle stráně křovím zarostlé. Náhle v křoviskách cosi zašustilo. Poutníci se lekli, kohout odskočil, husa se přikrčila k zemi, když tu z křoví vystrčil hlavu bradatý kozel.

Zamečel radostně a ptá se: »Kam, přátelé, kam cestou?« »Do světa jdeme,« povídá kohout a vyložil kozlovi, proč z domova utekli. A kozel na to:

»Vida, také já pro nemilou příhodu domov opustil. Povím, jak to bylo. Včera po poledni vyběhl jsem na zahradu. Hospodář tam seděl na lavičce pod hruškou. Bylo mi divné, co dělá. Oči měl zavřeny, hlavou občas proti mně prudce pohnul, jako by mne k útoku vyzýval. Myslím si, chceš si hrát se mnou? Chvíli jsem stál nepohnutě, ale když zase znova hlavou trhl, rozběhl jsem se trochu a drcl ho do čela. Ne tuze prudce, jen zlehka. Ale měli jste vidět, jak dokazoval. Vytřeštil oči, vyskočil, a já v tu chvíli pochopil, že jsem jej vytrhl ze spaní. Trochu měl čelo rozškrábnuté, ale křičel, jako by se bylo kdovíco stalo. Klacek popadl a utíkal za mnou, že mne musí zabít. Nezdálo se mi dobrým toho dočkat. Pár skoků mezi stromy, hupl přes plot a byl jsem v polích. Už se domů nevrátím. Kdybyste mne s sebou vzali, hned bych šel.« Kohout ani husa nic proti tomu neměli, a tak putovali tři ve spolku.

Když bylo k polednímu, došli pod les a tam chtěli u studně odpočinout. Kohout odskočil k poli, pár klasů tam uštípal, zrní vyzobal a tak utišil žaludek. Husa svěží trávou se sytila a kozel z dlouhé chvíle okusoval vršky pěkných šípků, které tu pod lesem rostly. Potom se napili z potůčku, uvelebili se kolem a odpočívali. Kozel si liboval, jak je mu blaze na svobodě. Kohout povídal: »I což, mně ve statku také nic nechybělo, dobře tam bylo žít, dokud mi o krk nešlo.« Husa zas přemýšlela o kozlově osudu a povídá: »Proč jen ten tvůj hospodář na tebe se tak rozlítil? Jako by rozumu byl pozbyl! A věru hloupý byl; z hlouposti tě vyhnal, ke škodě přišel.«

»Tak, tak!« povídá kohout, »vlastní hloupost lidem nejvíc škodí. O tom já bych mohl leccos vypravovat!« »Co ty víš?« ptala se husa. »Vypravuj!« pobídl kozel.

Leželi tam pohodlně v chládku, kohout povylétl na roubení staré studny – se mu dobře sedělo – a druhům svým počal vyprávět

O HLOUPÉ ŽENĚ

Náš soused měl ženu, a ta byla malého rozumu. Říkali, že tehda zmeškala, když Pánbůh chytrost rozdával.

Jednou chystal se hospodář na dalekou cestu, dobytek měl kdesi kupovat. Pověděl tedy ženě co a jak, aby živnost dobře spravovala, než on se vrátí. Žena se na všecko dvakrát vyptala a slibovala, že si dá pozor. Nakonec povídá také: »Poslechni, starý, co s tím masem v komíně?«

I muž pověděl: »Až bude čas, dáš je do zelí.«

»Nač ta mouka na komoře?«

A muž jí pověděl: »Až bude čas, mouku zamísíš.«

»A co to máš v tom hrnečku starém vzadu na peci?«

Tam si hospodář schovával bílé groše pro černé dni. Nechtěl, aby mu žena peníze rozházela a povídá jí proto: »Chtěla bys vědět, ale nepovím. Mám v tom hrnku něco pro příhodu schováno. Jen to ti říkám, hrnek zatím dobře opatruj! Za týden se vrátím.«

Potom se brzy se ženou rozloučil a odešel. Žena hospodařila sama. Všecko šlo dobře. Až za týden, toho dne, kdy se měl už sedlák vrátit, do vsi hrnčíř přijel s vozem plným hrnců. Zastavil se také u statku té hloupé sousedky, vejde dovnitř a ptá se, nekoupí-li hospodyně hrnců.

»Koupila bych, koupila, ale muž mi doma peněz nenechal,« povídá mu sousedka. Potom se na hrnčíře podívala, prohlíží neznámého člověka a najednou se ptá: »Poslyšte, neříkají vám Příhoda?« Hrnčíři se zdála taková otázka podivnou, i ptal se, co by znamenala. A žena řekla: »Napadlo mě, nejste-li vy ten, pro koho můj hospodář ve starém hrnku na peci něco schoval. Co tam je, říci nechtěl, jen pověděl, že pro Příhodu to schovává.«

Poznal hrnčíř, že je žena malého rozumu, a pro žert řekl: »Já jsem vskutku Příhoda.« A žena v té chvíli se na patě otočila a honem do jizby pro hrnek. Přinesla je hrnčířovi, a ten k nemalé radosti spatřil, že je hrnek plný stříbrných grošů. Zaradoval se, pěkně se poděkoval, hrnek vstrčil do vozu do slámy. »Ale, ale kmotře Příhodo!« povídá mu žena, »CO je v hrnku, to si nechte, jen hrnek vraťte!« Hrnčíř nechtěl, aby žena viděla groše, a povídá: »Nač by vám byl starý hrnek, dám vám raději pár nových, 12 abyste viděla, že jsem dobrý člověk. « Složil jí s vozu pěknou hromádku hrnců, ale potom dal »spánembohem « a spěšně ujížděl ze vsi.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zvířátka a loupežníci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.