Adolf Wenig

Čarovný kořen

Vydal: Michaela Dusíková, ARTiS

Högerova 1098/13, 152 00 Praha 5

v roce 2021

1. vydání

ISBN 978-80-908187-2-9 (online, EPUB)

ISBN 978-80-908187-3-6 (online, PDF)

ISBN 978-80-908187-4-3 (online, MOBI)

www.artispraha.com

I

Májový večer to byl. Rok 1600. Hluk na prostranství Týnského dvora, jinak Ungeltu řečeného, na Starém městě pražském znenáhla se tišil. Ve bráně dvora při Týnském kostele bylo už ticho; nevjížděl tam vůz za vozem jako ráno, kdy se řada vozů kupcův a kupujících z celého světa ani netrhla. Také u zadní hrány, do ulice k sv. Jakubu vedoucí, bylo už klidno. Před nějakou chvílí vyjely tamtudy dva vozy z nedalekého venkova, vracely se domů. Jejich páni zdrželi se v Ungeltě do samého večera; za soumraku vybrali se na zpáteční cestu. Večer byl klidný a teplý, sedláci byli rádi, věděli, že se jim dohře pojede. Než dojedou na Špitálské pole za Poříčskou branou, bude měsíc svítit na cestu, jasná noc bude.

U váhy ungeltní bylo už také prázdno. Ve dne tam panoval hluk nepřetržitý, bedny a sudy tam skládány, váženo a měřeno zboží druhu nejrůznějšího. Teď za večera jen služební pacholci vážného se tam zaměstnávali úklidem, zametáním. Na nádvoří byl klid, ale z hospody „U černého medvěda“ ozýval se hluk. Tam bylo teď navečer veselo. Seděla tam při stolech četná společnost, nejvíc lidé přespolní; přemnozí zdaleka, cizí kupci to byli, hlavně Němci, ale také Poláci, Rusové, Vlaši, Francouzi. Mimo ty i domácí živnostníci a řemeslníci z týnské čtvrti tam seděli, popíjeli hořké pivo. I písnička nějaká se tamodtud ozvala, zpěv ochraptělých hlasů, a do toho křik těch, kdo hospodského volali.

V té chvíli večerní vstupoval branou od Týna do Ungeltu mladý člověk, hezky urostlý, v černých šatech pěkných, v černém pláštíku, s kloboukem vysokým široké střechy. Hnědé kučery splývaly mu zpod klobouku na ramena, pravidelná tvář byla bez vousů. Pacholek ungeltní, který při bráně na lávce seděl, pohleděl při svitu lucerny, nemá-li příchozí zbraně pobočné, kterou byl povinen k uschování odevzdat. Poznal v příchozím mladého kupce z ulice Železné, Jana Lukeše, jenž necelý rok obchod po otci zděděný vedl, hlavně látky hedvábné prodával, které do Prahy vozili kupci z Itálie, z Francie, z Řecka. Tu v Ungeltě mladý Lukeš nakupoval zboží od cizinců, „tykyty a atlasy“, „mochejry“, „tafaty“, „firety“, „karmaziny“ a jak se všecky ty hedvábné látky jmenovaly. Mladý Lukeš dobře se vyznal v obchodování s cizími kupci, dohře se s nimi smluvil jejich řečí; otec jej od mládí k tomu přidržoval, dbal, aby synek vedle jazyka německého osvojil si také italštinu a francouzštinu. Jan snadno se učil řečem: němčinu pochytil od starého otcova služebníka, Němce Girgla, italštině, na kterou starý Lukeš kladl váhu největší, protože mu bylo nejvíc s vlašskými kupci obchodovat, učil jej Benedetto Moli, učitel na nižší škole vlašské. Ta zřízena byla na Menším městě pražském pro děti Vlachů v Praze usedlých, většinou stavitelů a mistrů i dělníků zednických a kamenických. Učitel Moli školní svůj příjem neveliký rád rozhojňoval platem za vyučování českých dětí. Tak se i Jan Lukeš naučil vlaštině a v otcově krámě míval často příležitost k hovoru s Vlachy cizinci.

Když starý Lukeš umřel, jedinému synu jeho Janovi, sotva dvacetiletému, bylo ujmout se otcova obchodu. Byl v něm dobře obeznámen a Girgl mu platně pomáhal. Od brány ungeltní zamířil Jan k Černému medvědu. Chodíval do společnosti měšťanů kupců i kramářů, kde se při poháru vína hovořívalo o tom, jak jdou obchody, o tom, co nového v Praze, jaké přicházejí zprávy z ciziny, ze světa, o Turcích, znepokojujících častými vpády do Uher říši císaře Rudolfa II.

Také toho májového večera, když Jan Lukeš k hospodskému stolu v Ungeltě zasedl, hovořilo se o nepokojných časech, o tom, jak válka s Turkem obchodu škodí. Ale také o císaři se povídalo. Došly zprávy, že se císařský dvůr vrátí za nějaký týden do Prahy z Plzně, kam se v září minulého roku uchýlil, protože v Praze mor se ukázal. Starý měšťan, kupec Sezema ze Železné ulice, který míval bezpečné zprávy z pražského hradu, naklonil se nad stůl na znamení, že chce tak povídat, aby kolem neslyšeli. Když i ostatní k němu přiklonili hlavy, vyprávěl přidušeným hlasem, že císař zase, jako již dříve, pomatením mysli trpí, což však ti, kdo kolem něho jsou, všemožně skrývají, aby se mezi lid nerozneslo.

„A tak věru nevíme, co na nás čeká, stane-li se něco s Jeho Milosti císařskou,“ pokyvoval hlavou vážně starý měšťan. „Jeho zdraví tuze je otřeseno, nehádám na nic dobrého. Páni bratři císařovi chtěli by nějaké vladařství prozatímní zřídit. Víte zajisté, že arcikníže Matiáš nemůže se dočkat trůnu.“ „Divná věc,“ vmísil se do hovoru kramář Mikuláš; „má přece císař kolem sebe doktorů věhlasných, kteří o jeho zdraví pečují, může si všeho dopřát, co by mu ke zdraví dopomohlo, a přece má nemoc k němu přístup jako ke každému člověku obyčejnému.“

„Ani jeho mandragory mu nepomáhají,“ dodal starý měšťan, „třeba v jejich moc tak věřil.“

„Mandragory?“ zeptal se honem Jan Lukeš starého. „Nevím, co by to bylo. Pověz, prosím, něco o té věci.“

A že také ostatní na starého Sezemu doléhali, že by byli o tom tuze rádi něco zvěděli, svlažil měšťan hrdlo douškem vína a začal posluchačům svým vypravovat něco

O MANDRAGOŘE

Podivná rostlina, podivnější její kořen. Pod šibenicí bylina mandragora roste, na místě popravním, kde člověk nevinný smrt podstoupil. Široké listy má, žlutý květ, ale hlavní je kořen, pro ten si jí lidé váží. Kořen mandragory pevně v zemi tkví, podivnou má podobu, zázračnou moc. Kdo by kořene toho ze země chtěl dobýt, tomu je třeba znát obřady náležité, strašlivá zaklínání.

Má takový kořen podobu lidského tělíčka, proto mu také mužíček říkají. A chová se prý jako živá bytost, chce-li ho kdo ze země dobýt. V noci páteční před slunce východem přichází ten, kdo se chce kořene mandragory zmocnit. S sebou vede černého psa, takového, který ani skvrnky jiné barvy na sobě nemá. Také z opatrnosti zacpe si uši voskem nebo smolou. Našed mandragoru, kolem jejího kořenu odhrabe zemi, aby na něj šňůru mohl přivázat. Druhý konec šňůry té přiváže psu na ocas. Potom odříkává formule zaklínací, nato pak křikem, láním nebo i troubením psa v útěk pobízí. Mužíček, jakmile cítí, že jej ze země chtějí vyrvat, strašlivým skřekem se hrání. Postrašený pes napne poslední síly a mocným trhnutím vyrve mužíčka ze země. Sám však hrůzou umořen klesne mrtev. Člověk, jenž proti skřeku kořene mandragory pojistil se zacpáním uší, odnáší si kořen-mužíčka domů, kde jej červeným vínem omyje, zahalí jej do bílého a červeného hedvábí. Potom uloží jej do dřevěné skřínky na způsob rakvičky a pečlivě jej opatruje. Každého pátku třeba koupat toho mužíčka, jemuž podle rostliny také mandragora říkají, a vždy, když nastane nový měsíc, musí mandragora dostat novou košilku hedvábnou. Svému pánu přináší mandragora štěstí pozemské, ale duše jeho propadá nakonec ďáblu.

Umře-li ten, kdo má mandragoru, zdědí ji po něm syn; není-li syn jen jediný, připadne mandragora nejmladšímu, až by pak ten zemřel, tedy nejstaršímu, živ-li dosud. Ale třeba mrtvému dát do rakve stříbrný peníz a skývu chleba.

Tolik pověděl starý Sezema o mandragoře, kořenu čarovném, dokládaje, že už staří Řekové znali tu bylinu.

„A co císař?“ ptal se Lukeš, „má-li on také mandragoru?“

„Slyšel jsem od svého bratrance, který je služebníkem u pana Makovského z Makové, komorníka císařského, že Jeho Milost koupila dvě takové mandragory za drahý peníz: po stu dukátů dostal za ně kupec norimberský, který je do Prahy císaři přivezl. Za takové věci císař penězi nešetří.“

„Věří-li Jeho Milost císařská v moc toho kořenu podivného?“ ptal se kramář Mikuláš.

„To říci nemohu,“ odpovídal Sezema, „o tom mi bratranec Šimon nepověděl. Jen to vím, že je tam služebník k tomu ustanovený, aby o ty mandragory pečoval. Jsou prý v rakvičkách uloženy, košilky mají červené, hedvábné. A ten služebník také prý je koupá každého pátku, po čtyřech nedělích při novém měsíci jim nové košilky obléká. A prý, kdyby někdy opomenul, naříkají a pláčí jako malé děti.“

„Tomu se mi nechce dobře věřit,“ s úsměškem pověděl mladší člověk, Václav Rameš, kantor farské školy u sv. Klimenta, jenž rád do Týna mezi kupce docházíval, s nimi při víně sedal. „Jak by také kořen pláčem se mohl ozývat? To všecko jen na oklamání lehkověrných lidí se povídá. Však jsem také leccos slyšel i četl o mandragoře. To, co pan soused povídal, jak se ten čarovný kořen dobývá, už v knize Josefa Flavia o válce židovské je uvedeno; dílo to sepsáno bylo jazykem hebrejským v prvním století po narození Spasitele našeho a hned také na jazyk řecký převedeno. Na jazyk český pak převedl dílo to Pavel Vorličný a vydal v Prostějově před necelými padesáti lety.“

„Vida, pan kantor ukazuje, jak je zběhlý v literární historii,“ kramář Mikuláš se usmál; „snad by nám mohl také ještě něco povědět o mandragoře, ví-li.“

„Nevím toho tolik,“ skromně odvětil kantor Rameš, „třebaže v jiných zemích, zvláště v Němcích, leckterá učená kniha byla vydána o mandragoře. Ale já tomu všemu nevěřím. Jsou věru mandragory prospěšné těm, kdo je za drahý peníz prodávají. V herbáři aneb rostlináři, knize, kterou podle spisu učeného Vlacha Mathioliho vydal česky pan Tadeáš Hájek z Hájku, tělesný medikus Jeho Milosti císařské, také je obšírně psáno o mandragoře, jak jí získávají, k čemu slouží a jak se s ní zachází, ale hned se tam také praví, že to vše je báj, smyšlenka, k ošálení prostých lidí o peníze nastrojená. Vykrajují prý si šejdíři takové figurky k podobenství muže nebo ženy z kořenu posedového nebo kosatcového, protože pravá mandragora u nás neroste, ale ve Vlaších, kde jí také k lékařství rozličnému užívají. Ale že by se kořen její jako bytost lidská choval a zázračnou měl moc, je pouhá smyšlenka.“

Jan Lukeš jako ostatní poslouchal vypravování starého Sezemy i kantora svatoklimentského o čarovném kořenu, ale ani mu velikou pozornost nevěnoval. Měl toho večera jinou věc na mysli; ani ve snu nebylo by ho napadlo, že jednou, a to v nedalekém čase, zasáhne mandragora, zázračný kořen, tak osudně do jeho života.

Při posledních slovech kantora Rameše objevil se ve dveřích hostinské jizby mladý, hezký člověk nevysoké postavy, snědé tváře, černých očí a černých kučeravých vlasů, podle vzezření i ústroje cizinec, což v ungeltní hospodě nebylo nic vzácného. Stanul na prahu a rozhlížel se po hostech; ale v okamžení již vyskočil mladý Lukeš od stolu a chvátal ke dveřím k cizinci. Ten byl, koho Jan očekával, a také, spatři v mladého kupce pražského, zasmál se a zavolal naň vesele vlašsky. Setkali se, potřásli si oba mladí lidé upřímně rukama. Jan pak v živém hovoru vedl svého známého ke stolu, seznámil jej se svými přáteli a potom se s ním dal do řeči. Ostatní slyšíce, že ti dva vlašsky hovoří, nechali jich a přešli z rozmlouvání o mandragoře na jiné věci. Hlavní slovo i dále vedl kantor Rameš. Ten cizinec byl mladý kupec z vlašských Benátek, Andrea Bossi, jenž dojížděl na pražský trh s látkami hedvábnými a hlavním byl dodavatelem obchodu Lukešova. Otec jeho, starý Bossi, dobře byl v Praze znám, jezdíval sem z Benátek po mnohá léta, i synka bral s sebou, aby jej do obchodu s cizinou zavedl. Tak také Andrea z českého jazyka mnoho pochytil a třeba mluvil česky jen málo a špatně, rozuměl skoro všemu. S mladým Lukešem byli dobří přátelé už po několik let. A když starý Bossi pro pokročilý věk zanechal cest do ciziny a starý Lukeš zemřel, oba synové převzali obchody po svých otcích v Benátkách i v Praze, zdárně si vedli.

Poslední zimu usmyslil si Jan Lukeš, že se podívá do Vlach, do Itálie. Rád by byl shlédl kus cizího světa; měl pěkné peníze po otci a obchodu se znamenitě dařilo. Starý Girgl byl člověk tak spolehlivý, že mu mohl jeho pán svěřit doma obchod bez starosti. A tak Jan Lukeš jen čekal, až z jara přijede Andrea Bossi, aby se s ním smluvil o cestě; chtěl se k němu přidat, až se bude Bossi vracet domů. Rád uslyšel mladý kupec benátský rozhodnutí přítelovo a schválil je. Líčil příteli živě, co vše krásného uvidí cestou i v Benátkách a poradil, jak se má Jan na cestu připravit.

Ve dnech, kdy Bossi pobýval v Praze, scházeli se mladí přátelé každého večera v ungeltní hospodě „U černého medvěda“. Tak bylo i toho večera, kdy hosti u Janova stolu vyslechli vypravování o mandragoře. Když přišel Bossi, oznámil hned Janovi, že ještě dva dny chce zůstat v Praze, třetího dne pak zrána vydat se na cestu k domovu.

Hovor u Janova stolu točil se stále kolem císaře a jeho dvora. „Slyšel jsem,“ povídal starý Sezema, „proč prý císař se teď tak lidí straní. To mu hvězdář Tyge Brahe z hvězd vyčetl, že zahyne podobně jako francouzský král Jindřich III.; toho ztřeštěný mnich nějaký bodl nožem. A císař proroctví věří. Na lov už nevyjíždí, na koni jezdit nechce, ani do míčovny chodit hrát míč. Samotu rád vyhledává.“

„A má přece císař tak krásné koně,“ ozval se mladý Lukeš, vmísiv se do hovoru.

„To má,“ Sezema na to; „španělský král darem mu poslal nejednou krásná zvířata. Císař má je dosud rád. Těší se pohledem na jejich ušlechtilé pohyby. Ale nejraději zabavuje se zpytováním hvězd a alchymií.“

„Však ti páni alchymisté už hrůzu peněz vytahali z císařské pokladny,“ dokládal kramář Mikuláš, „a ještě vytahají. A jestli kdy nějaký ten kousek zlata vyrobí, je ten kov pro Jeho Milost císařskou hodně drahý.“

„Myslí si dojista ti páni: Svět chce být klamán, klamejmež jej!“ kantor Rameš přikyvoval.

„A tak Jeho Milost císařská mezi těmi dobrodruhy a šejdíři je jako prodána,“ starý Sezema mluvil; „a ti jeho služebníci, počínajíc komorníkem, panem Jeronýmem Makovským z Makové, nejsou lepší. Za svou dobrotu k nim Jeho Milost jistě málo vděku dojde.“

„Tak, tak,“ přisvědčoval Rameš, „jistě málo vděku. Vzpomínám na starý příběh, který jsem kdysi v nějaké kronice četl; ten také o nevděku mluvil.“

Ostatní hosté u stolu znali dobře kantora Rameše, že zná hojně příběhů a povídek všelijakých, že je umí dobře vypravovat, nutit že se k tomu tuze nedá; a také vskutku na požádání starého Sezemy rád pan kantor vyprávět začal

O NEVDĚČNÉM SLUŽEBNÍKU KRÁLOVSKÉM

Král jeden velmi mocný vracel se jednoho dne s družinou svou z lovu a u silnice před hradem spatřil mladého člověka, dobře urostlého, ale v nuzných hadrech a utrápené tváře. A ten člověk žebral. Zastavil král koně u žebráka a ptal se ho, odkud tam přišel a proč se na žebrotu dal. I odpověděl ten člověk, že je z města královského, že měl domek v ulici u hradeb, ale že oheň tam vyšel a strávil stavení se vším majetkem. Takž on s holýma rukama zůstal a nemoha práce žádné najít, dal se na žebrotu. Král slitoval se nad ním a řekl:

„Kdybych věděl, že budeš dobrý, chtěl bych ti pomoci.“

A tu se ten člověk při všem na světě zapřísahal, že chce hodným se stát milosti královy a vděčným za dobrodiní. Vzal ho tedy král s sebou ke dvoru a učinil jej svým služebníkem. Ukázalo se v krátké době, že ten člověk, kterému císař z bídy pomohl, je vtipný a obratný, že si dobře vede ve službě, a tak jej král milostí svou dařil, povyšoval jej, až konečně jej učinil nejvyšším maršálkem. Ale maršálek z té veliké milosti pána svého a z náhlého toho povýšení zpyšněl nemálo, zapomněl, z čeho sám vyšel, a měl k ubožákům srdce zatvrzelé.

Nedaleko města královského byl veliký les, kde se hony konávaly; tam také jámy byly udělány k lapání zvěře, ty byly navrch větvemi a klestím přikryté. Vyšel si jednou maršálek na procházku do toho lesa a naneštěstí upadl do takové kryté jámy, z níž vylézt nemohl. Stalo se pak, že za nějakou chvíli veliký had také do té jámy se dostal a také nemohl ven. Maršálek byl pln strachu, ale had se o něho nestaral. Bál se maršálek křičet, aby hada nepodráždil, a tak v té jámě prodlel až do samého večera. Sel tamtudy k večeru chuďas nějaký, otýpky suchého klestí měl na oslu naloženy. Přišel k té jámě a uviděl tam maršálka. A maršálek zavolal naň ztlumeně:

„Člověče dobrý, pomoz mi z jámy, odměna tě nemine.“ Pravil ten chudý člověk:

„Kdo jsi ty, jenž mne voláš?“

Jemuž ten v jámě slabým, bojácným hlasem takto odpověděl:

„Jsem maršálek královský a nešťastnou náhodou jsem upadl tuto jámu. Ale také veliký had je tu se mnou v jámě a toho se velmi bojím. Pomoz mi ven, odměním se ti bohatě.“

I nemeškal chuďas, vzal provaz, který měl s sebou, a spustil jej do jámy. Ale v tom okamžení had se vzchopil, chytil se provazu a vylezl po něm z jámy. Sklonil hlavu před chuďasem a odplazil se do houští. Tomu se ten člověk podivil, ale hned zase spustil provaz do jámy a maršálka vytáhl. Řekl maršálek chudákovi, aby si na druhý den přišel pro odměnu do císařského hradu, a odešel z lesa.

V hradě nikomu maršálek nepověděl, co se mu přihodilo. A takový byl on nevděčný a lakomý, že nechtěl svému zachránci nic dát. Vskutku také, když na druhý den ten chuďas přišel do zámku, k maršálkovi jej nepustili a služebník nějaký mu vyřídil, aby jen zase šel domů. Z toho se chuďas zarmoutil nemálo a stěžoval si doma ženě. Ta mu řekla:

„Snad pán nevěděl, kdo s ním chce mluvit, nebo byl úřadem zaneprázdněn. Jdi zítra znova a ohlas se!“

Poslechl muž ženy a šel druhého dne opět do hradu. Tam se dal ohlásit u maršálka řka, že je ten, který s ním v lese mluvil. Ale služebník vrátil se od maršálka se vzkázáním, že jeho pán s nikým v lese nemluvil, ať jen si ten člověk jde po svých. Smuten vrátil se chuďas domů, do hlavy mu nešlo, že by byl pán zapomněl, jakou mu on službu prokázal. Když pověděl ženě, jak pochodil, řekla jemu:

„Protože jsi pána od jisté smrti vysvobodil, hoden jsi odměny. Jen jdi zítra zas a ohlas služebníkovi, že si jdeš pro odměnu slíbenou. Snad se pán přece upamatuje.“

Stalo se pak, když ten chuďas po třetí přišel do hradu a služebník pánovi vyřizoval, kdo venku čeká, že maršálek kázal svým lidem, aby toho chuďasa bitím z hradu vyhnali. Na to rozkázání lidé tak chudáka zbili, že před hradem polomrtev ležet zůstal. Známý jeden spatřiv jej tam, dopravil jej domů, on pak z toho ležel nemocen osm neděl. Takový byl vděk maršálkův za zachránění života.

Když se chuďas zase uzdravil a po své práci jít mohl, vydal se opět jednou do lesa na dříví. A v lese ukázal se mu ten had, kterého z jámy vytáhl, připlazil se k němu, drahý kámen měňavé barvy v zubech nesl a před chuďasa na zem položil. Chuďas vzal kámen a schoval, had zase se odplazil. Chuďas přinesl kámen domů a ukázal jej ženě. Ta se té příhodě podivila nemálo a řekla:

„Jistě tobě ten had chtěl vděk svůj ukázat; vidíš, že němá tvář je uznalejší než vznešený pán. Ale že neznáme ceny toho daru, jdi do města a ukaž kámen někomu, kdo takovým věcem rozumí, ať ti poví, co´s dostal.“

I šel ten chuďas do města k moudrému starci; který se v kamenech vyznal. Ten pak spatřiv kámen velmi se jemu podivil. Znamenaje chuďas, že by to byl kámen vzácný, hned také pravil, že jej prodat nechce. Tu mu teprve stařec vyjevil, že ten kámen majiteli svému štěstí veliké přináší, a kdyby prodán byl za menší cenu, než jakou má, zase se k bývalému pánu svému navrátí. Jen darovaný u obdarovaného zůstává.

Vskutku také od té chvíle přiklonilo se k tomu člověku štěstí, které ho dosavad míjelo. Stalo se, že starý strom před jeho chaloupkou větrem silným byl vyvrácen a pod jeho kořeny nalezl ten člověk kotlík plný zlatých peněz. I byl z chuďasa najednou bohatý člověk. Pěkný selský statek za městem si koupil, zdárně na něm hospodařil, jmění svoje rozmnožoval. Že se ten sedlák nikomu netajil tím, jak podivně k štěstí přišel, doneslo se to záhy i k uším samého krále. Ten si dal bez meškání sedláka zavolat a řekl mu:

„Slyšel jsem, že máš nějaký kámen drahý, měňavé barvy; chci abys mi jej prodal.“

Ulekl se sedlák a řekl: „Nemohu tak učinit, pane můj a králi, neboť kámen ten je základem mého štěstí.“

I pravil jemu král pohněvaný: „Vyber sobě tedy: buď mi kámen prodáš neb z mé země vyhnán budeš ještě dnes.“

Řekl na to sedlák: „Když je tomu tak, prodám kámen. Jen to povím, králi můj: neoceníš-li kámen tak, jak zasluhuje, nezůstane při tobě, ale zase se ke mně navrátí“

Král, když to uslyšel, dal sedlákovi za kámen třicet tisíc zlatých. Sedlák odešel domů s radostí a kámen králi přinesl.

Na druhý den přišel do statku sedlákova posel od krále, vyřizoval, že má sedlák hned přijít ke královskému dvoru. Sedlák už věděl, oč jde a následoval posla. Když přišel ke králi, povídal mu tento:

„Divná věc se stala: chtěl jsem dnes ráno ukázat ten kámen královně, otevřel jsem skřínku, která u mého lože stojí a do níž jsem včera kámen uložil. A nadiv kamene tam nebylo.“

„Králi můj a pane,“ řekl sedlák, „pamatuješ-li se na to, že jsem ti řekl, co se stane, nezaplatíš-li kámen cenou, jakou vskutku má? Hle, tu je kámen, našel jsem jej dnes ráno v truhličce, kam jsem jej jindy ukládal.“

A otevřev dlaň, ukázal sedlák králi ten kámen. Potom dodal: „Teď ti jej dávám darem, milostivý králi, a nic za něj nežádám. Proto už také u tebe zůstane.“

Král se tomu velmi podivil a potom požádal sedláka, aby mu vypravoval celý příběh, jak ke kameni tomu přišel. A když všecko vyslechl, o maršálkovi svém zvěděl, jak byl sedlákem od jisté smrti vysvobozen a jak nevděčným se ukázal, velmi se na maršálka rozhněval. Kázal jej zavolat a zlé výtky jemu činil pro to, jak se zachoval ke svému zachránci.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Čarovný kořen.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.