Dale Carnegie

JAK SE ZBAVIT STAROSTÍ A ZAČÍT ŽÍT

K vydání připravila Dorothy Carnegiová

Copyright 1944, 1945, 1946, 1947 a 1948 by Dale Carnegie;

copyright © 1984 by Donna Dale Carnegie and Dorothy Carnegie

Translation © Tomáš Hrách, 1993

Published by arrangement with Simon & Schuster Inc.

Library of Congress Catalog Card Number: 83-20418

Všechna práva vyhrazena

ISBN 978-80-7593-340-9 (ePub)

ISBN 978-80-7593-341-6 (mobi)

Tato kniha je věnována člověku,

který ji nepotřebuje číst –

Lowellu Thomasovi

PŘEDMLUVA

Jak jsem napsal tuto knihu – a proč

V roce 1909 jsem patřil k nejnešťastnějším mladým mužům v New Yorku. Živil jsem se tím, že jsem prodával nákladní auta, a přitom jsem ani nevěděl, čím to, že auto jezdí. A co horšího: nechtěl jsem to vědět. Nesnášel jsem svou práci, nesnášel jsem fakt, že musím bydlet v levném podnájmu na Západní Padesáté šesté ulici, v pokoji zaplaveném šváby. Ještě si vzpomínám, jak jsem měl po zdech rozvěšené kravaty; kdykoli jsem ráno po jedné z nich sáhl, švábi se rozutíkali do všech stran. Nesnášel jsem to, že musím jíst po laciných špinavých putykách, kde bylo nejspíš taky plno švábů.

Každý večer, když jsem se vracel do svého opuštěného pokojíku, mě bolela hlava zklamáním, starostmi, smutkem a touhou po vzpouře. Chtěl jsem se vzbouřit, protože sny, které jsem choval před lety na vysoké škole, se změnily v noční můry. Tohle že má být život? Tohle má být to životní dobrodružství, na které jsem se tolik těšil? Copak pro mě má život až do smrti znamenat jenom tohle – pracovat v oboru, který nenávidím, žít mezi šváby a jíst podřadné jídlo, to všechno bez sebemenší naděje na změnu k lepšímu?… Toužil jsem po troše volného času, abych mohl číst a psát knihy, které jsem si předsevzal napsat ještě na univerzitě.

Pochopil jsem, že když dám v nenáviděné práci výpověď, nemohu nic ztratit – jenom získat. Nijak jsem nestál o to, vydělávat velké peníze – hlavně jsem chtěl žít naplno. Zkrátka a dobře, dorazil jsem na břeh Rubikonu – k onomu okamžiku rozhodnutí, který čeká na většinu mladých lidí, sotva vstoupí do života. Rozhodl jsem se tedy a ono rozhodnutí změnilo mou budoucnost jednou provždy. Díky němu byl zbytek mého života šťastnější a plodnější, než jsem se kdy odvážil snít.

Rozhodl jsem se takto: nechám práce, která mi leze na nervy, a protože jsem čtyři roky studoval na pedagogické fakultě ve Warrensburgu ve státě Missouri a připravoval se na učitelskou dráhu, budu se živit vyučováním ve večerních školách. Tím pádem budu mít přes den dost času na čtení, přípravu přednášek, psaní románů a povídek. Chtěl jsem, abych „žil pro psaní a aby psaní na oplátku živilo mne“.

Co bych tak mohl dospělé ve večerní škole učit: Když jsem zavzpomínal na svá vlastní studentská léta, napadlo mě, že vědomosti a zkušenosti spojené s mluvením a vystupováním na veřejnosti pro mě měly v obchodě – i v životě – mnohem větší praktickou hodnotu než všechno to, co jsem se naučil na vysoké škole. Jak to? Protože mi pomohly zbavit se plachosti a nedostatku sebedůvěry a dodaly mi odvahu a sebejistotu nutné pro jednání s lidmi. Také mi pomohly pochopit, že do vedení se obvykle dostane ten člověk, který dokáže vstát a říct, co si myslí.

Zažádal jsem si o místo učitele veřejných projevů ve večerních postgraduálních kurzech jak na Columbia University, tak na New York University, jenže obě vysoké školy se zřejmě rozhodly, že se zatím zkusí nějak protlouci bez mého přispění.

Tehdy jsem byl zklamán, ovšem dnes děkuji Bohu, že mě odmítli, protože díky tomu jsem začal učit ve večerních kurzech YMCA, kde jsem musel co nejrychleji začít vykazovat konkrétní výsledky. A to už byla pořádně hozená rukavice! Dospělí moje kurzy nenavštěvovali proto, že by snad toužili po titulu nebo společenském postavení. Chodili ke mně z jediného důvodu: potřebovali vyřešit své osobní problémy. Potřebovali se umět postavit na vlastní nohy a při obchodním jednání pronést pár souvislých vět, aniž by přitom omdleli strachy. Obchodníci potřebovali umět navštívit nepříjemného zákazníka, aniž by předtím museli třikrát obejít blok, aby sebrali odvahu. Chtěli získat takt a sebedůvěru. Chtěli to v obchodě někam dotáhnout. Chtěli nosit domů více peněz. A protože za kurzy platili formou splátek, které by pochopitelně platit přestali, pokud by neviděli konkrétní výsledky, a protože já sám jsem byl placen ne pevným platem, ale podílem na zisku, musel jsem je učit praktické a použitelné věci, pokud jsem se chtěl uživit.

V té době se mi zdálo, že učím ve strašné nevýhodě, avšak dnes si uvědomuji, že to pro mě znamenalo nedocenitelný trénink. Musel jsem své studenty motivovat. Musel jsem jim pomoci řešit jejich problémy. Musel jsem každou hodinu pojmout tak, aby jim přinesla co největší prospěch a aby přišli znovu.

Byla to vzrušující práce, která mě nesmírně bavila. Až mě udivovalo, jak v sobě ti obchodníci budují sebevědomí a jak rychle někteří z nich postupují od povýšení k povýšení a od jednoho zvýšení platu k druhému. Kurzy měly daleko větší úspěch, než jsem sám očekával. Po třech školních obdobích mi YMCA, která mi původně odmítla platit pevný plat pět dolarů za večer, vyplácela na procentech za večer třicet dolarů. Zpočátku jsem vyučoval jen vystupování a mluvení na veřejnosti, ovšem postupem času jsem zjistil, že tito dospělí lidé také potřebují schopnost získávat si přátele a působit na lidi. Protože jsem na téma mezilidských vztahů nemohl najít žádnou vhodnou učebnici, napsal jsem ji sám. Napsal jsem ji – vlastně ne, nedá se říci, že by ta kniha byla napsána běžným způsobem. Spíše rostla a vyvíjela se v závislosti na zkušenostech mých dospělých studentů. Nazval jsem ji Jak získávat přátele a působit na lidi.

Protože jsem ji napsal skutečně jen jako učebnici pro své večerní kurzy a protože jsem už beztak napsal čtyři knihy, o nichž nikdy nikdo neslyšel, nepředpokládal jsem, že půjde tak dobře na odbyt: patřím nejspíš mezi ty nejpřekvapenější autory na světě.

Utíkaly roky a já si začal uvědomovat, že dalším velikým problémem mých dospělých žáků jsou starosti. Většina mých žáků pracovala v obchodě – řídící pracovníci, prodavači, inženýři, účetní, zkrátka směsice všech možných řemesel a profesí – a většina z nich měla problémy. Do kurzů chodily i ženy, zaměstnané i v domácnosti – také ony měly problémy! Bylo jasné, že potřebuji učebnici pojednávající o tom, jak bojovat proti starostem. Znovu jsem se snažil nějakou vhodnou najít. Zašel jsem do velké newyorské knihovny na rohu Páté avenue a Čtyřicáté druhé ulice a ke svému údivu jsem shledal, že pod heslem STAROSTI mají uvedeno pouhých dvaadvacet titulů. Pobavilo mne, že naproti tomu pod heslem ČERVI je zapsáno sto osmdesát devět knih. Skoro devětkrát víc knih o červech než o starostech! Zvláštní, že? Vzhledem k tomu, že starosti patří k těm největším problémům, před nimiž lidstvo stojí, skoro byste čekali, že každá střední i vysoká škola v zemi bude pořádat aspoň jeden seminář nebo kurz na téma „Jak se zbavit starostí“. Možná to tak někde dělají, ale já o ničem takovém ještě neslyšel. Není divu, že David Seabury ve své knize Jak si s úspěchem dělat starosti píše: „V době, kdy dospíváme, jsme na tlaky životních zkušeností připraveni stejně jako knihomol na balet.“

A výsledek? Více než polovinu lůžek v našich nemocnicích zabírají lidé s nervovými a citovými poruchami.

Pročetl jsem si všech těch dvaadvacet knih o starostech, které odpočívaly v regálech newyorské veřejné knihovny, a kromě toho jsem si koupil všechny knihy o starostech, na jaké jsem přišel; přesto jsem nenašel ani jednu, kterou bych mohl použít ve svých kurzech pro dospělé jako učebnici. Rozhodl jsem se tedy, že ji opět napíšu sám.

Na psaní této knihy jsem se začal připravovat před sedmi lety. Jak? Tím, že jsem četl, co všechno filozofové všech dob říkali o starostech. Také jsem přečetl stovky životopisů od Konfucia po Churchilla. Hovořil jsem s desítkami lidí ze všech oblastí života jako např. s Jackem Dempseyem, generály Omarem Bradleyem a Markem Clarkem, s Henrym Fordem, Eleanor Rooseveltovou a Dorothy Dixovou. To však byl jenom začátek.

Udělal jsem ještě něco jiného, mnohem důležitějšího než všechny ty rozhovory a četba. Pět let jsem pracoval v laboratoři zaměřené na boj proti starostem – v laboratoři, kterou zosobňovali moji dospělí žáci. Pokud vím, byla to první a poslední laboratoř svého druhu na světě. Studentům jsme poskytli několik pravidel, jak se zbavit starostí, a požádali je, aby je ve svém životě aplikovali a pak sdělili ostatním ve třídě, jak to dopadlo. Jiní mluvili o technikách, které použili v minulosti.

Výsledkem toho všeho bylo, že jsem nejspíš vyslechl mnohem více vyprávění na téma „Jak jsem bojoval se starostmi“ než kterýkoli jiný člověk na světě. Navíc jsem přečetl stovky jiných rozprav na toto téma, které mi došly poštou a které získaly ocenění v našich seminářích, které pořádáme po celém světě. Je tedy jasné, že tato kniha nepochází z žádné věže ze slonoviny, ani to není nějaké akademické kázání o tom, jak by se možná daly starosti odstranit. Místo toho jsem se snažil napsat čtivou, úplnou, doloženou zprávu o tom, jak se tisíce dospělých lidí vypořádaly se starostmi. Jedna věc je jistá: tato kniha je praktická. Můžete se do ní zakousnout.

„Věda,“ prohlásil francouzský filozof Valéry, „je sbírka úspěšných receptů.“ A právě tím je i tato kniha: sbírka úspěšných a časem prověřených receptur, jak se zbavit starostí. Přesto bych vás rád varoval: nenajdete v ní nic nového, spíše spoustu věcí, které se běžně nepoužívají. A když už jsme u toho – mezi námi, vy a já se přece nepotřebujeme dovídat nic nového. Už víme všechno potřebné k tomu, abychom dokázali báječně žít. Všichni jsme si přečetli zlaté pravidlo a Kázání na hoře. Náš problém není nevědomost, ale nečinnost. Cílem této knihy je znovu vyslovit, ilustrovat, přizpůsobit, provětrat a vyzdvihnout spoustu starých základních pravd – a tím vás trochu postrčit a donutit, abyste je zkusili začít používat.

Tuhle knihu jste si jistě nevybrali proto, abyste si četli, jak byla napsána. Čekáte, že se konečně začne něco dít. V pořádku, dejme se do toho. Prosím, abyste si přečetli první dvě části této knihy, a pokud ani potom nebudete mít pocit, že jste získali novou sílu a nové nápady, jak se zbavit starostí a užívat si života, pak tuhle knížku zahoďte. Nebyla by vám k ničemu.

Dale Carnegie

Devět návrhů, jak mít z této knihy co největší užitek

1. Jestliže chcete mít z této knihy co největší užitek, potřebujete jednu nepostradatelnou, zásadní věc, která je nekonečně důležitější než všechna pravidla nebo techniky. Pokud tuhle základní potřebu nemáte, ani tisíc pouček o tom, jak studovat, vám nepomůže. A pokud tento rozhodující prostředek vlastníte, můžete dokázat zázraky, aniž byste se zdržovali nějakými návrhy, jak mít z nějaké knihy co největší užitek.

A co je tou kouzelnou věcí? Jenom tohle: hluboká, silná touha po poznání, naprosté odhodlání přestat si dělat starosti a začít žít.

Jak v sobě můžete takovou touhu vzbudit? Tím, že si budete neustále připomínat, jak důležité pro vás tyhle principy jsou. Představte si, jak vám jejich zvládnutí pomůže žít plnějším, šťastnějším životem. Bez přestání si opakujte: „Klid mé duše, moje štěstí, moje zdraví a možná i moje příjmy budou dlouhodobě záviset na tom, jak použiji staré, jasné a věčné pravdy obsažené v této knize.“

2. Každou kapitolu si nejprve rychle přečtěte, abyste získali přehled o tom, co v ní je. Možná pak ucítíte pokušení okamžitě přejít k další. Odolejte, pokud ovšem knihu nečtete jen pro pobavení. Jestliže však tuto knihu čtete s cílem zbavit se starostí a začít žít, vraťte se a každou kapitolu si znovu důkladně přečtěte. Z dlouhodobého hlediska tím jen uspoříte čas a výsledky se dostaví rychleji.

3. Při čtení se často zastavujte, abyste si promysleli to, co čtete. Ptejte se sami sebe, jak a kdy můžete každou radu zužitkovat. Takový způsob čtení vám pomůže mnohem víc, než když poletíte kupředu jako pes za králíkem.

4. Při čtení mějte v ruce červenou tužku, pero nebo propisovačku, a když najdete radu, kterou byste mohli použít, nakreslete vedle odstavce čáru. Půjde-li o zvlášť vynikající návrh, podtrhněte každou větu nebo odstavec označte několika křížky. Když si knihu opatříte poznámkami a podtržením, bude pro vás mnohem zajímavější a daleko lépe se vám v ní bude hledat.

5. Znám ženu, která už patnáct let pracuje jako vedoucí kanceláře u jedné velké pojišťovací společnosti. Každý měsíc čte všechny pojišťovací smlouvy, které společnost vydává. Ano, každý měsíc a každý rok čte tytéž smlouvy. A proč? Protože ze zkušenosti ví, že to je jediný způsob, jak si uchovat v paměti všechna jejich ustanovení.

Kdysi jsem skoro dva roky psal knihu o veřejných projevech; nyní zjišťuji, že ji musím čas od času prolistovat, abych si vzpomněl, co jsem do ní napsal. Je až s podivem, jak rychle zapomínáme.

Takže pokud chcete mít z této knihy opravdový a trvalý užitek, nedomnívejte se, že vám stačí ji jednou zběžně prolistovat. Až si ji důkladně přečtete, měli byste každý měsíc strávit pár hodin tím, že si ji budete znovu pročítat. Každý den ji mějte před sebou na psacím stole. Často se do ní dívejte. Neustále si připomínejte, jaké obrovské možnosti k vylepšení sama sebe vás ještě čekají. Pamatujte, že používání těchto principů si můžete zautomatizovat jedině tím, že je budete neustále a s chutí opakovat a používat. Žádný jiný způsob neexistuje.

6. Bernard Shaw kdysi poznamenal: „Když někoho něco učíte, nikdy se to nenaučí.“ Měl pravdu. Učení je aktivní proces: učíme se tím, že něco děláme. Pokud tedy chcete zvládnout principy uvedené v této knize, pracujte s nimi. Používejte tato pravidla při každé příležitosti. Jinak je rychle zapomenete; v hlavě se uchovají jenom ty vědomosti, které používáte.

Možná se vám bude zdát obtížné vždycky používat uvedené rady. Vím to, protože jsem tuhle knížku napsal, a přesto mi někdy dělá potíže skutečně uplatňovat všechno, co zde prosazuji. Proto při čtení této knihy nezapomínejte, že se nesnažíte jenom získat informace: snažíte se získat nové návyky. Ano, snažíte se přejít na nový způsob života. To ovšem vyžaduje čas, vytrvalost a každodenní používání.

Často se k těmto stránkám vracejte. Berte je jako příručku boje proti starostem, a když se před vámi vynoří nějaký těžký problém, neztrácejte hlavu. Nedělejte to, co je pro vás přirozené, co vám radí vaše impulzy: to je většinou to špatné. Raději se poraďte s touto knihou a pročtěte si znovu odstavce, které jste si podtrhali. Pak je zkuste použít a sledujte, jak za vás čarují.

7. Nabídněte svým rodinným příslušníkům, že jim dáte čtvrťák pokaždé, když vás přistihnou, jak porušujete některý z principů z této knihy. Uvidíte, že vám nedají pokoj!

8. Nalistujte si kapitolu 22 této knihy a přečtěte si, jak své chyby napravovali bankéř z Wall Streetu H. P. Howell a starý Ben Franklin. Proč tedy používání zde popisovaných principů nekorigovat pomocí Howellových a Franklinových metod? Když to tak uděláte, získáte tím dvě věci.

Za prvé, zjistíte, že jste se zapojili do vzdělávacího procesu, který je zároveň poutavý a nesmírně prospěšný.

Za druhé, zjistíte, že vaše schopnost nedělat si starosti a žít roste a košatí jako zelený strom.

9. Veďte si deník, do kterého si budete zapisovat všechny úspěchy dosažené při aplikaci těchto principů. Buďte konkrétní: uvádějte jména, data, výsledky. Vedení takových záznamů vás bude pobízet k ještě většímu úsilí – a jak zajímavé pro vás tyto zápisky budou, až do nich po letech někdy večer nahlédnete!

V kostce

Devět návrhů, jak mít z této knihy co největší užitek

1. Vzbuďte v sobě hlubokou a silnou touhu zvládnout principy boje proti starostem.

2. Každou kapitolu si přečtěte dvakrát, než přejdete k další.

3. Při čtení se často zastavujte a ptejte se sami sebe, jak můžete ten který nápad zužitkovat.

4. Každou důležitou myšlenku si podtrhněte.

5. Každý měsíc se ke knize vracejte.

6. Používejte tyto principy při každé příležitosti. Knihu používejte jako příručku pro řešení každodenních problémů.

7. Z učení si udělejte zábavnou hru tím, že nabídnete nějakému svému známému, že mu dáte čtvrťák pokaždé, když vás nachytá při porušování těchto pravidel.

8. Každý týden si kontrolujte, jak daleko jste dospěli. Zeptejte se sami sebe, jakých chyb jste se dopustili, v čem jste se zlepšili a z čeho si vezmete poučení pro příště.

9. Na konci této knihy si veďte poznámky o tom, kdy a jak jste tyto principy použili.

PRVNÍ ČÁST

Základní fakta o starostech

1

Život v „denních přihrádkách“

Na jaře roku 1871 otevřel jeden mladý muž knihu a přečetl si devatenáct slov, která zásadním způsobem ovlivnila jeho budoucnost. Studoval tehdy medicínu v Montrealské všeobecné nemocnici a dělal si starosti s tím, jak složí závěrečné zkoušky, co bude dělat, kam se vrtne, jak si založí praxi, jak si bude vydělávat na živobytí.

Díky těm devatenácti slovům, která si onen medik přečetl v roce 1871, se z něj stal jeden z nejslavnějších lékařů té doby. Založil světově proslulou katedru medicíny Johna Hopkinse. Stal se královským profesorem medicíny v Oxfordu, což je největší pocta, jaké se může lékaři v Británii dostat. Anglický král jej povýšil do rytířského stavu. Když zemřel, zabíral jeho životopis dva tlusté svazky celkem o 1466 stranách.

Jmenoval se sir William Osler. Nyní si uvedeme těch devatenáct slov, která si přečetl na jaře roku 1871 – devatenáct slov od Thomase Carlylea, která mu umožnila žít bez starostí: „Naším hlavním úkolem není vidět to, co se matně rýsuje v dálce, ale pracovat na tom, co leží přímo před námi.“

O dvaačtyřicet let později, jednoho vlahého jarního večera, kdy podél univerzitních zdí kvetly tulipány, hovořil tentýž muž, sir William Osler, ke studentům na Yale University. Řekl jim tehdy, že člověk jako on, který přednášel na čtyřech univerzitách a napsal populární knihu, je obvykle považován za někoho, kdo má „výjimečný mozek“. Prohlásil, že to není pravda a že ostatně jeho blízcí přátelé vědí, že jeho mozek „je dokonale průměrný“.

V čem tedy spočívalo tajemství jeho úspěchu? Svým posluchačům sdělil, že v tom, čemu on sám říkal „život v denních přihrádkách“. Co tím myslel? Několik měsíců předtím, než přednášel na Yale, cestoval sir William Osler přes Atlantik parníkem, kde kapitánovi na můstku stačilo stisknout tlačítko a okamžitě zahučely stroje a jednotlivé části lodi se rázem neprodyšně oddělily od ostatních, loď se rozdělila na systém vodotěsných přihrádek. „Přitom každý z vás,“ vysvětloval dr. Osler svým posluchačům, „je mnohem obdivuhodnější mechanismus než takový parník a čeká ho mnohem delší cesta. Proto vás prosím, abyste se naučili zvládat techniku života v ‚denních přihrádkách‘, která jediná vám na vaší cestě zaručí bezpečnost. Postavte se na můstek a přesvědčte se, že alespoň ty hlavní přepážky se dají zavřít. Stiskněte knoflík a zaposlouchejte se, jak se na všech úrovních vašeho života zaklapávají železné dveře oddělující Minulost, mrtvé včerejšky. Stiskněte další knoflík a železnou oponou odřízněte Budoucnost – ještě nenarozené zítřky. A pak budete v bezpečí… pro dnešek. Odhoďte minulost, ať mrtví pohřbí své mrtvé… Odhoďte včerejšky, které svítily mnoha hlupákům na cestě do hrobu… Pokud se k břemeni včerejška nesenému dnes přidá ještě zátěž zítřků, i ti nejsilnější pod tou tíhou zakolísají. Budoucnost tedy odřízněte stejně jako minulost… Všechna vaše budoucnost je dnes… Žádný zítřek neexistuje. Jediný den, kdy můžete dojít spasení, je dnes. Plýtvání energií, nervozita, starosti jsou věrní průvodci každého, kdo se stará o budoucnost… Takže pořádně zavřete a utěsněte přední i zadní přepážky a připravte se na rozvíjení návyku žít v ‚denních přihrádkách‘.“

Chtěl tím snad dr. Osler naznačit, že bychom se neměli na budoucnost nijak připravovat? Ne. Vůbec ne. Ve svém projevu totiž zdůraznil, že nejlepší možný způsob, jak se připravit na zítřek, je využít všechnu svou inteligenci a všechno své nadšení k tomu, abychom dnes dělali výtečně práci, kterou máme udělat dnes. To je jediný způsob, jak se připravit na budoucnost.

Sir William Osler žádal své studenty z Yale, aby každý den zahajovali Otčenášem: „Chléb náš vezdejší dej nám dnes.“

Všimněte si, v této modlitbě se mluví jen o dnešním chlebu. Slova modlitby si nestěžují na ztvrdlý chléb, který jsme museli jíst včera, ani neříkají: „Ach, Bože, v pšeničném pásu bylo poslední dobou strašné sucho a nejspíš to ještě nějakou dobu potrvá – jak si potom budu moct na podzim obstarat chleba – a co když ještě přijdu o práci – pověz mi, Bože, jak pak přijdu ke chlebu?“

Ne, tato modlitba nás učí, abychom si říkali o chléb jen pro dnešek. Dnešní chléb je ostatně jediný chléb, který můžete dnes sníst.

Před mnoha lety procházel filozof bez groše kamenitým krajem, kde se lidé jen stěží uživili. Jednoho dne se kolem něj na hoře shromáždil dav lidí a on pronesl řeč, která patří snad k nejcitovanějším proslovům všech dob. Obsahuje následujících devatenáct slov, která zní staletími: „Protož nepečujte o zítřejší den, nebo zítřejší den pečovati bude o své věci. Dostiť má den na svém trápení.“

Mnoho lidí tato Ježíšova slova zavrhlo: „Nepečujte o zítřejší den.“ Zavrhli je proto, že je považovali za příliš akademická, za příliš mystická. „Já přece musím myslet na zítřek,“ říkají. Musím si střádat peníze na stáří. Musím plánovat a připravovat se na to, co přijde.“

Správně! Samozřejmě že to všechno musíte. Pravda je taková, že tato Ježíšova slova, přeložená před více než třemi sty lety, znamenají dnes něco jiného než za vlády krále Jakuba. Před třemi sty lety znamenalo slovo péče často strach. Proto modernější překlady bible citují Ježíše přesněji: „Nebojte se zítřka.“

Samozřejmě myslete na zítřek, pečlivě se na něj připravujte a plánujte jej. Ale nemějte z něj strach.

Za druhé světové války naši vojevůdci také zítřek plánovali, ovšem nemohli si dovolit z něj mít strach. „Vzal jsem nejlepší muže a nejlepší vybavení, jaké jsme měli,“ prohlásil admirál Ernest J. King, který velel námořnictvu Spojených států, „a dal jim to, co jsem považoval za nejlepší úkol. Víc jsem udělat nemohl.

Jestliže se nějaká loď potopila,“ pokračoval admirál King, „nemůžu ji vynést zpátky na hladinu. Jestliže ji teprve mají potopit, těžko tomu mohu zabránit. Svůj čas můžu daleko líp využít tím, že budu řešit problémy zítřka, než když se budu donekonečna patlat ve včerejších. A kromě toho, kdybych tyhle věci nechal, aby mě dostaly, dlouho bych nevydržel.“

Ve válce i v míru je hlavní rozdíl mezi dobrým a špatným myšlením následující: dobré myšlení pracuje s příčinami a následky a vede k logickým, konstruktivním plánům; špatné myšlení často vede k napětí a nervovým zhroucením.

Měl jsem tu čest, že jsem si mohl pohovořit s Arthurem Hays Sulzbergerem, v letech 1935–1961 vydavatelem nejslavnějších novin na světě, The New York Times. Pan Sulzberger mi vyprávěl, že když v Evropě vypukla druhá světová válka, zasáhlo ho to tak hluboce a dělal si takové starosti ohledně budoucnosti, že skoro nedokázal spát. Často v noci vstával z postele, vzal si plátno a barvičky, postavil se před zrcadlo a pokoušel se namalovat vlastní portrét. O malování neměl ani ponětí, ale přesto maloval, jen aby nemusel myslet na své starosti. Pan Sulzberger mi pak sdělil, že starostí se nezbavil a klidu nedosáhl, dokud si za své heslo nezvolil čtyři slova z náboženské písně: Jeden krok mi stačí.

Veď mě, laskavé světlo…

a zadrž mé nohy včas; netoužím spatřit

věci v dálce – jeden krok mi stačí.

Přibližně ve stejné době se o podobných věcech poučoval jistý mladý muž v uniformě – kdesi v Evropě. Jmenoval se Ted Bengermino, pocházel z Baltimoru ve státě Maryland a podařilo se mu vypěstovat si díky starostem prvotřídní případ bojové únavy.

„V dubnu 1945,“ psal Ted Bengermino, „jsem si dělal takové starosti, že se u mě projevilo něco, čemu doktoři říkají ‚spastické vzpříčení tračníku‘ – zkrátka stav, který působí nesnesitelnou bolest. Kdyby v té době válka zrovna neskončila, určitě bych se tělesně úplně zhroutil.

Byl jsem naprosto vyčerpaný. Sloužil jsem tehdy jako poddůstojník u 94. divize pěchoty a měl jsem za úkol evidovat všechny muže zabité, pohřešované nebo zraněné v boji. Také jsem musel pomáhat exhumovat padlé spojenecké i nepřátelské vojáky, kteří přišli o život a byli spěšně pohřbeni v mělkých hrobech. Musel jsem shromažďovat jejich osobní věci a dohlížet na to, aby byly správně odeslány jejich rodičům nebo nejbližším příbuzným, pro které měly jistě nesmírnou hodnotu. Pořád jsem měl těžkou hlavu z toho, že se dopustím nějaké strašné, trapné chyby. Dělal jsem si starosti, jestli to všechno sám přežiju. Dělal jsem si starosti, jestli vůbec ještě někdy vezmu do náručí své jediné dítě – šestnáctiměsíčního synka, kterého jsem ještě ani neviděl. Dělal jsem si tolik starostí a byl jsem tak vyčerpaný, že jsem shodil třicet čtyři liber. Ze samého zoufalství jsem málem přišel o rozum. Díval jsem se na svoje ruce: byly kost a kůže. Děsilo mě, že se domů vrátím jako úplná troska. Zhroutil jsem se a vzlykal jako malé dítě. Byl jsem tak otřesený, že jsem se rozplakal pokaždé, když jsem se ocitl o samotě. Po bitvě u Bulge dokonce přišlo období, kdy jsem plakal tak často, že jsem se skoro vzdal naděje, že zase budu někdy normální.

Skončil jsem v armádní ordinaci, kde mi vojenský doktor dal radu, která od základu změnila můj život. Když mě důkladně vyšetřil, prohlásil, že všechny mé potíže jsou duševního původu. ,Tede,‘ povídá, ,byl bych rád, kdybys považoval život za přesýpací hodiny. Víš, že v horní půlce přesýpacích hodin jsou tisíce zrníček písku, která pomalu a pravidelně propadávají úzkým hrdlem. Ani ty, ani já nedokážeme tím otvorem protlačit víc zrníček najednou, aniž bychom ty hodiny nepoškodili. Ty, já a všichni ostatní jsme jako tyhle hodiny: každé ráno víme, že máme před sebou stovky úkolů, které musíme zvládnout, ovšem pokud je nebereme jeden po druhém a nenecháváme je procházet pomalu a rovnoměrně jako ta zrnka písku hrdlem v přesýpacích hodinách, dokonale si rozhasíme tělesno i duševno.‘

A touhle filozofií jsem se řídil od toho památného dne, kdy mi ji ten vojenský lékař vysvětlil. ‚Jenom jedno zrnko písku najednou… jenom jedna věc najednou.‘ Tahle rada mi za války zachránila zdravý rozum i tělo a pomohla mi i v mé nynější funkci ředitele oddělení pro reklamu a styk s veřejností Adcrafters Printing & Offset Co., Inc. Zjistil jsem, že v podnikání se člověk setkává se stejnými problémy jako za války: musí dělat desítky věcí najednou a má na to všechno strašně málo času. Neměli jsme dost materiálu, museli jsme zvládat nové formuláře, reorganizovat akcie, měnit sídlo, otevírat a zavírat kanceláře a tak dále. Místo abych z toho znervózněl, vzpomněl jsem si, co mi říkal ten doktor: ‚Jenom jedno zrnko najednou, jenom jeden úkol najednou.‘ Tím, že jsem si tahle slova pořád dokola opakoval, mohl jsem zvládnout své úkoly efektivněji a podařilo se mi práci udělat, aniž bych cítil ten strach a zmatek, který mě na bitevním poli málem odrovnal.“

Jedním z nejhroznějších charakteristických rysů našeho současného způsobu života je to, že v jistém období byla polovina našich nemocničních lůžek obsazena pacienty s nervovými a duševními potížemi, pacienty, kteří se zhroutili pod spojenou tíhou včerejška a děsivého zítřka. Přesto se velká většina těchto lidí mohla pobytu v nemocnici vyhnout a žít šťastným, užitečným životem, kdyby se řídila Ježíšovými slovy: „Nebojte se zítřka“ nebo slovy sira Williama Oslera: „Žijte v denních přihrádkách.“

Vy a já, my všichni se v tuto chvíli nacházíme v bodě, kde se střetávají dvě věčnosti: obrovská minulost, která trvá odnepaměti, a budoucnost, která sahá až k poslední kapce času. Ani v jedné z těchto věčností nemůžeme žít – ani na zlomek vteřiny ne. Tím, že bychom se o to snažili, si jenom pochroumáme tělo i duši. Spokojme se tedy s tím, že budeme žít v jediném čase, v němž žít můžeme: od této chvíle až do okamžiku, kdy si půjdeme lehnout. „Každý může nést toto břímě, byť sebetěžší, až do večera,“ napsal Robert Louis Stevenson. „Každý může dělat i tu nejtěžší práci jeden den. Každý dokáže žít slastně, trpělivě, čistě a s láskou až do západu slunce. A o nic jiného v životě ani nejde.“

Ano, nic jiného od nás život nechce: ovšem paní E. K. Shieldsová ze Saginaw ve státě Michigan propadla zoufalství – a uvažovala dokonce i o sebevraždě –, než se naučila žít jenom do večera. „V roce 1937 mi zemřel manžel,“ vyprávěla mi paní Shieldsová svůj příběh. „Byla jsem tehdy v hrozné depresi – a navíc jsem neměla skoro ani cent. Napsala jsem svému bývalému zaměstnavateli, panu Leonu Roachovi od firmy Roach-Fowler z Kansas City, a dostala jsem zpátky svoje místo. Původně jsem se živila prodejem atlasů světa vesnickým a městským školám. Když můj manžel před dvěma roky onemocněl, prodala jsem auto; nakonec se mi však podařilo dát dohromady dost peněz, abych mohla zaplatit první splátku na ojetý vůz a začít znovu prodávat knihy.

Myslela jsem si, že se takhle na cestách své deprese snáze zbavím; jenže zakrátko se ukázalo, že jezdit sama a jíst sama je nad moje síly. V některých oblastech se nedalo moc vydělat a dělalo mi potíže auto splácet, i když splátky nebyly vysoké.

Na jaře roku 1938 jsem prodávala v okolí Versailles ve státě Missouri. Školy tu byly chudé a silnice nestály za nic; připadala jsem si tak zoufalá a opuštěná, že jsem jednou uvažovala i o sebevraždě. Měla jsem pocit, že prostě nemůžu uspět. Neměla jsem proč žít, bála jsem se každé ráno vstát a dál bojovat se životem. Bála jsem se úplně všeho: že nebudu mít na splátky za auto nebo na jídlo. Bála jsem se, že mi přestává sloužit zdraví a že nemám peníze na lékaře. Od sebevraždy mě odrazovala jenom myšlenka na to, jak by to zarmoutilo mou sestru a že nemám dost peněz na pohřeb.

Pak jsem si jednoho dne přečetla článek, který mě vytrhl ze zoufalství a dodal mi novou odvahu do života. Nikdy nepřestanu být vděčná za tu větu, ve které se psalo: ‚Pro moudrého člověka znamená každý nový den nový život.‘ Napsala jsem si tu větu na stroji a nalepila si ji na přední sklo auta, takže jsem ji měla při jízdě neustále před očima. Zjistila jsem, že žít ze dne na den není zase až tak těžké. Naučila jsem se zapomínat na včerejšek a nemyslet na zítřek. Každé ráno jsem si říkala: ‚Dnes začínám nový život.‘

Podařilo se mi překonat strach ze samoty i z nouze. Dnes jsem šťastná, daří se mi docela slušně a jsem plná nadšení a radosti ze života. Už vím, že se nikdy nebudu bát, bez ohledu na to, co mi život přichystá. Vím, že se nemusím obávat budoucnosti. A vím, že mohu žít prostě ze dne na den – a že ‚Pro moudrého člověka znamená každý nový den nový život.‘“

Kdo myslíte, že napsal následující verše?

Šťastný, opravdu šťastný je jen ten,

kdo může říct, že vlastní dnešní den;

kdo s čistým svědomím vždy může prohlásit:

„Zítřku, dělej, co chceš – já dnes jsem mohl žít.“

Zní to dost moderně, nezdá se vám? A vidíte – napsal je římský básník Horatius třicet let před narozením Krista.

Ze zkušenosti vím, že jeden z nejtragičtějších rysů lidské povahy je sklon neustále život odkládat. Všichni sníme o nějaké růžové zahradě daleko za obzorem a nevšímáme si květů, které nám právě dnes kvetou před okny.

Proč jsme takoví hlupáci – tragičtí hlupáci?

„Jak zvláštní je ten běh našeho života!“ napsal kdysi Stephen Leacock. „Dítě říká: ‚Až budu velký kluk.‘“ Jenže co to znamená? Velký kluk říká: ‚Až budu dospělý.‘ Když dospěje, říká: ‚Až se ožením.‘ Ovšem co to je, oženit se? Pak se jeho slova změní na: ‚Až budu moci jít do penze.‘ A nakonec, když přijde do penze, ohlédne se za sebe, kudy to vlastně šel, a spatří krajinu ošlehanou studeným větrem; všechno mu tak nějak uteklo, aniž by si toho všiml. Teprve pozdě zjišťujeme, že život spočívá v samotném žití, v předivu dní a hodin.“

Zesnulý Edward S. Evans z Detroitu se samými starostmi málem zabil, než se dověděl, že život „spočívá v samotném žití, v předivu dní a hodin“. Edward Evans, který vyrostl v chudobě, si nejprve vydělával peníze prodejem novin a potom jako prodavač v obchodě s potravinami. Později, když už musel živit sedmičlennou rodinu, získal místo pomocného knihovníka. Přestože plat nestál za mnoho, bál se dát výpověď. Uběhlo osm let, než našel odvahu postavit se na vlastní nohy. Když však začal podnikat, z počáteční investice – vypůjčených pětapadesáti dolarů – vybudoval živnost, která mu vynášela dvacet tisíc dolarů ročně. Jenže pak přišla rána: ručil příteli za směnku na velkou částku – a přítel zkrachoval. A jako by tohle neštěstí nestačilo, hned za ním následovalo druhé: banka, ve které měl uložené všechny peníze, se zhroutila. Nejenže přišel o všechno, co měl, ale ještě mu zbylo šestnáct tisíc dolarů dluhů. Jeho nervy to nevydržely. „Nedokázal jsem ani spát, ani jíst,“ vyprávěl mi. „Zachvátila mě podivná nemoc. A její příčinou,“ říkal, „nebylo nic jiného než starosti. Když jsem jednoho dne šel po ulici, omdlel jsem a upadl. Ani chodit jsem už nemohl. Ulehl jsem, po celém těle mi vyskákaly boláky, až mi i ležení působilo nesnesitelnou bolest. Slábl jsem den ode dne. Nakonec mi lékař sdělil, že mi zbývají pouhé dva týdny života. To mě šokovalo. Zburcoval jsem všechnu svoji vůli, ležel v posteli a čekal konec. Už nemělo smysl bojovat ani dělat si starosti. Vzdal jsem se, uvolnil se a usnul. Celé týdny jsem nenaspal v kuse ani dvě hodiny; teď, když jsem věděl, že moje pozemské problémy jednou provždy skončí, jsem spal jako nemluvně. Únava začala mizet, vracela se mi chuť k jídlu a přibíral jsem na váze.

O pár týdnů později jsem už dokázal chodit o berlích. Za šest týdnů jsem se mohl vrátit do práce. Předtím jsem vydělával za rok dvacet tisíc dolarů, teď jsem byl rád, že jsem sehnal místo s platem třiceti dolarů týdně. Prodával jsem zarážky, které se strkají pod kola automobilů při přepravě. Poučil jsem se. Už nikdy žádné starosti – žádná lítost nad tím, co se stalo v minulosti, a žádný strach z budoucnosti. Všechen čas, energii a nadšení jsem věnoval prodeji těch zarážek.“

Edward S. Evans postupoval rychle. Za několik let se stal prezidentem firmy Evans Products Company, jejíž akcie se celá léta prodávaly na newyorské burze. Jestli někdy poletíte do Grónska, možná budete přistávat na Evansově letišti pojmenovaném na jeho počest. Přesto by Edward S. Evans ničeho takového nedosáhl, kdyby se nenaučil žít v denních přihrádkách.

Možná si vzpomenete, co říkala Bílá královna z Alenky: „Pravidlo zní – džem zítra, džem včera, ale nikdy ne džem dnes.“ A většina z nás postupuje podobně: pořád vzpomínáme na včerejší džem nebo se bojíme o zítřejší, místo abychom si na dnešní chléb tlustě namazali džem.

Této chyby se dopustil i velký francouzský filozof Montaigne. „Můj život,“ prohlašoval, „byl plný strašlivých neštěstí, z nichž k většině nikdy nedošlo.“ Totéž se dá říci o mém životě – i o vašem.

„Nezapomínejte,“ radí Dante, „že tento den už nikdy nevzejde.“ Život nám ubíhá neuvěřitelně rychle: prolétáváme prostorem rychlostí devatenácti mil za vteřinu. Naším nejcennějším majetkem je dnešek. A je to jediný majetek, který nám nikdo nemůže vzít.

Touto filozofií se řídí Lowell Thomas. Nedávno jsem u něj na farmě strávil víkend a všiml jsem si, že na stěnách svého vysílacího studia má rozvěšené následující výňatky ze Žalmu 118 – tak, aby je měl stále na očích.

Tentoť jest den, kterýž učinil Hospodin,

a protož radujme se a veselme se v něm.

Spisovatel John Ruskin měl na stole položený kus kamene, do něhož bylo vyryto jedině slovo: DNES. I když já osobně nemám na psacím stole kámen, mám na zrcadle přilepenou báseň – tak, abych ji viděl každé ráno při holení. Tuto báseň od slavného indického dramatika Kalidasy míval sir William Osler stále po ruce:

POZDRAV ÚSVITU

Pohleď na tento den!

To on je život, život života:

jeho kratičký běh

obsahuje všechnu pravdu a skutečnost našeho bytí –

blaženost růstu,

slávu činů

i lesk krásy,

protože včerejšek je pouhý sen

a zítřek pouhá představa,

avšak dobře prožitý dnešek mění včerejšek v krásný sen

a zítřek v představu plnou naděje.

A proto pohleď na tento den!

Takový je pozdrav úsvitu.

Základní věc, kterou byste měli o starostech vědět, tedy je: pokud se jich chcete zbavit, dělejte to jako sir William Osler:

1. Zavřete železné dveře mezi sebou a minulostí i budoucností. Žijte v „denních přihrádkách“.

A proč se nezeptat sami sebe na následující otázky – a nezapsat si odpovědi?

1. Mám sklon odkládat život v přítomnosti, protože si pořád dělám starosti z budoucna nebo čekám na nějakou „kouzelnou rajskou zahradu někde za obzorem“?

2. Znechucuji si snad přítomnost tím, že lituji něčeho, co se přihodilo v minulosti – tedy něčím, co už je dávno pryč a s čím se nedá nic dělat?

3. Vstávám ráno s odhodláním „Užít dne“ – s vůlí vytěžit z nadcházejících čtyřiadvaceti hodin, co se dá?

4. Mohu mít ze života více, když budu „žít v denních přihrádkách“?

5. Kdy s tím začnu? Příští týden? … Zítra? … Dnes?

2

Kouzelný vzorec pro řešení problematických situací

Chtěli byste znát rychlý, vyzkoušený recept, jak se bránit proti starostem – techniku, kterou byste mohli začít používat okamžitě, ještě dříve, než budete pokračovat ve čtení této knihy?

V tom případě dovolte, abych vám pověděl o metodě, kterou vymyslel Willis H. Carrier, geniální inženýr, který přivedl k rozmachu výrobu klimatizačních zařízení a který stál v čele světově proslulé Carrier Corporation v Syracuse ve státě New York. Je to jedna z nejlepších metod na překonání starostí, o jaké jsem kdy slyšel, a pověděl mi ji pan Carrier osobně při obědě v Inženýrském klubu v New Yorku.

„Když jsem byl mladý,“ vzpomínal pan Carrier, „pracoval jsem pro firmu Buffalo Forge Company v Buffalu ve státě New York. Dostal jsem za úkol instalovat zařízení na čištění plynu v závodě Pittsburgh Plate Glass Company v Crystal City v Missouri – v závodě, který stál miliony dolarů. Smyslem zařízení bylo zbavit plyn všech nečistot, aby se dal spalovat, aniž by se tím stroje poškozovaly. Šlo o nový postup čištění plynu, který jsme vyzkoušeli jenom jednou a za jiných podmínek. V tom závodě v Crystal City se najednou vyskytly nečekané problémy. Zařízení fungovalo, ovšem zdaleka ne tak, jak bylo stanoveno v objednávce.

Ten neúspěch mě zdrtil. Připadal jsem si, jako by mě někdo praštil přes hlavu. Žaludek a všechny vnitřnosti se mi začaly svírat a obracet. Nějaký čas jsem pro samé starosti ani nemohl usnout.

Nakonec mi zdravý rozum poradil, že když si budu jenom dělat starosti, nikam se nedostanu: vymyslel jsem tedy způsob, jak ten svůj problém vyřešit bez starostí. Fungovalo to skvěle a od té doby jsem stejný postup používal celých třicet let. Není to nic těžkého. Každý to může zkusit. Jde o tři kroky:

1. krok. Objektivně a beze strachu jsem zhodnotil situaci a představil si, co nejhoršího se může stát. Nikdo mě nemohl zavřít a utrhnout mi hlavu taky nemohli. To bylo jisté. Pochopitelně, mohlo se stát, že by mě zbavili funkce – a že by mí zaměstnavatelé museli zařízení odstranit a přijít tak o dvacet tisíc dolarů, které jsme do něj investovali.

2. krok. Když jsem si představil, co nejhoršího mě může potkat, připravil jsem se na to, že se s tím budu muset smířit – pokud to bude nutné. Řekl jsem si: když to nevyjde, zkazí mi to určitě pověst a možná mě to bude stát místo – ovšem když mě vyhodí tady, nebude těžké sehnat si práci jinde. Mohlo by to být ještě mnohem horší a vůbec, moji zaměstnavatelé přece vědí, že tuhle novou metodu čištění plynu teprve zkoušíme, a kdyby je taková zkušenost měla stát dvacet tisíc dolarů, prostě to budou muset vydržet. Klidně to můžou připsat na konto výzkumu, protože tady jde vlastně o pokus.

Když jsem tedy určil, co nejhoršího se mi může stát, a duševně jsem se smířil s přijetím této eventuality, došlo k velice důležité věci: okamžitě jsem se uvolnil a pocítil klid, jaký jsem nezakusil už několik dní.

3. krok. Od toho okamžiku jsem svůj čas a energii klidně věnoval snaze postupně vylepšovat tu nejhorší alternativu, se kterou jsem se už duševně smířil.

Snažil jsem se přijít na nějaký způsob, s jehož pomocí bych mohl snížit tu předpokládanou ztrátu dvaceti tisíc dolarů. Po několika testech jsem došel k závěru, že pokud vynaložíme ještě dalších pět tisíc, mohlo by se nám podařit problém vyřešit. Udělali jsme to, a místo abychom přišli o dvacet tisíc dolarů, patnáct tisíc jsme jich vydělali.

Kdybych si dál dělal jenom starosti, nejspíš by se mi to nikdy nepodařilo, protože na starostech je nejhorší to, že dokonale likvidují naši schopnost soustředit se. Když si děláme starosti, naše mysl poskakuje z jednoho nápadu na druhý a ztrácíme veškerou schopnost se rozhodovat. Když se však přinutíme představit si nejhorší možný výsledek a v duchu se s ním smířit, zbavíme se všech matných představ a dostaneme se do situace, ve které se můžeme na svůj problém daleko lépe soustředit.

K téhle záležitosti, co jsem o ní mluvil, došlo před mnoha lety. Fungovalo to tak bezvadně, že jsem tenhle postup používal od té doby pořád: výsledkem je, že celý život jsem prakticky neměl žádné starosti.“

Když se na to podíváme z psychologického hlediska, čím to, že je recept Willise H. Carriera tak cenný a tak praktický? To proto, že nás vytahuje z mlhy, v níž se potácíme, když se necháme zaslepit starostmi. Staví nás zase zpátky na pevnou zem. Díky němu víme, jak na tom jsme. Dokud nemáme pod nohama pevnou zem, jak bychom pro všechno na světě mohli něco vymyslet?

Profesor William James, tvůrce aplikované psychologie, zemřel v roce 1910 – kdyby však byl dnes naživu a slyšel o této metodě vyrovnávání se s nejhorším, určitě by živě souhlasil. Jak to můžu vědět? Sám přece svým studentům řekl: „Chtějte, aby to tak bylo… Chtějte, aby to tak bylo,“ tvrdil, protože „…smíření se s tím, co se stalo, je první krok k překonávání následků každé nepříjemnosti.“

Stejnou myšlenku vyjádřil Lin Yutang ve své známé knize Jak je důležité žít. „Opravdový klid duše,“ tvrdí tento čínský filozof, „spočívá ve smíření se s nejhorším. Myslím, že z psychologického hlediska to znamená uvolnění energie.“

A to je přesně ono! Psychologicky vzato nejde o nic jiného než o novou dávku energie! Jakmile se smíříme s nejhorším, nemáme už co ztratit. A to automaticky znamená, že můžeme získat všechno! „Když jsem se připravil na nejhorší,“ vzpomínal Willis H. Carrier, „okamžitě jsem se uvolnil a pocítil klid, jaký jsem nezakusil už kolik dní. Od toho okamžiku jsem byl schopen myslet.“

To je rozumné, nebo snad ne? Vidíte, a přece si mnoho lidí zkazilo život zoufalstvím a nervozitou, protože nedokázali přijmout nejhorší alternativu, pokusit se ji zlepšit a zachránit, co se dá. Místo aby se snažili situaci zvrátit, pustili se do zoufalého „zápasu s osvědčenou životní zkušeností“ – a nakonec propadli stavu bezúčelného zamyšlení známého jako melancholie.

Chcete vědět, jak jiní lidé přijali kouzelný recept Willise H. Carriera za vlastní a použili ho při řešení vlastních problémů? Zde je další příklad, tentokrát od jednoho newyorského obchodníka s benzinem, který chodil do mého kurzu.

„Vydírali mě!“ zahájil tento student své vyprávění. „Nikdy jsem nevěřil, že je něco takového možné jinde než ve filmu, a nakonec jsem se já sám stal obětí vyděrače! Stalo se tohle: firma, kterou jsem vedl, vlastnila několik cisternových vozů a zaměstnávala pár řidičů. V té době platila válečná omezení, takže jsme měli přesně stanovené množství paliva, kolik jsme mohli jednotlivým zákazníkům dodat. Sice jsem o tom nevěděl, ale vypadalo to, jako by někteří šoféři okrádali naše stálé zákazníky a přebytky odprodávali svým známým.

Poprvé jsem se o tom dověděl ve chvíli, kdy za mnou přišel člověk, který se prohlásil za státního inspektora, a chtěl peníze za to, že bude mlčet. Předložil mi důkazy o tom, co moji řidiči provádějí, a vyhrožoval, že je předá prokuratuře, pokud mu nezaplatím.

Samozřejmě mi bylo jasné, že já se nemám čeho bát – aspoň ne já osobně. Jenže zároveň jsem věděl, že podle zákona je firma odpovědná za činnost svých zaměstnanců. A co horšího, vůbec jsem nepochyboval o tom, že kdyby se celý případ dostal k soudu a na přetřes v novinách, získala by moje firma špatné jméno a položila by se. A na svou firmu jsem byl hrdý – můj otec ji založil před čtyřiadvaceti lety.

Měl jsem takový strach, že mi až bylo špatně! Celé tři dny a tři noci jsem nejedl ani nespal. Celou tu dobu jsem se pohyboval v začarovaném kruhu: mám tomu chlapovi zaplatit pět tisíc dolarů, nebo mu mám říct, ať si dělá, co je mu libo? Ať jsem si představil kteroukoli z těchto dvou možností, připadala mi jako zlý sen.

Nakonec jsem v neděli večer náhodou padl na knížku Jak se zbavit starostí, kterou jsem dostal v Carnegieho kurzu veřejných projevů. Začal jsem ji číst a došel jsem až k příběhu Willise H. Carriera. ‚Smiřte se s nejhorším‘, psalo se tam. Tak jsem si řekl: ‚Co se mi může nejhoršího stát, když nezaplatím a ten vyděrač předá všechny ty materiály prokuratuře?‘

Odpověď zněla: ‚Moje firma může zkrachovat – nic horšího se stát nemůže. Zavřít mě nemohou. Jedině mě může zničit tisk.‘

A pak si povídám: ‚Dobrá, firma je ztracená. Beru to. Co dál?‘

No, kdyby se moje firma položila, musel bych si hledat práci. To by nebyl problém. Věděl jsem toho hodně o naftě a o benzinu – pár firem by mě jistě rádo zaměstnalo… Začal jsem se cítit lépe. Pomalu jsem se zbavoval zoufalství, které se mě zmocnilo na celé tři dny a noci. Uklidnil jsem se a ke svému údivu jsem byl zase schopen přemýšlet.

V hlavě jsem měl natolik jasno, že jsem mohl přistoupit ke třetímu kroku – vylepšovat nejhorší alternativu. Když jsem o tom zapřemýšlel, napadlo mě řešení, na něž jsem předtím ani nepomyslel: když o celé věci povím svému advokátovi, možná přijde na něco, na co bych já nikdy nepřišel. Vím, zní to hloupě, když říkám, že mě to dřív nenapadlo – jenže já předtím nepřemýšlel, já jsem si jen dělal starosti! Okamžitě jsem se rozhodl, že hned ráno zajdu za advokátem – a pak jsem si šel lehnout a spal jako zabitý!

Jak to dopadlo? Ráno mi advokát poradil, abych šel za prokurátorem a pověděl mu pravdu. Poslechl jsem. Když jsem domluvil, prokurátor mi k mému překvapení sdělil, že tahle vyděračská akce se táhne už několik měsíců a že ten takzvaný „státní inspektor“ je ve skutečnosti podvodník, kterého hledá policie. Dokážete si představit, jak se mi ulevilo – poté, co jsem se tři dny a noci mučil myšlenkami na to, zda mám dát pět tisíc dolarů profesionálnímu podvodníkovi!

Z téhle zkušenosti jsem se poučil. Teď, když se setkám s něčím, co by mi mohlo způsobit starosti, použiju to, čemu říkám ‚kúra starého Willise H. Carriera‘.“

Jestli si myslíte, že Willis H. Carrier měl na krku pěknou patálii, zdaleka ještě nevíte, co se přihodilo Earlu P. Haneymu z Winchesteru ve státě Massachusetts. Následující příběh mi vyprávěl osobně 17. listopadu 1948 v hotelu Statler v Bostonu.

„Ve dvacátých letech,“ začal, „jsem měl takové starosti, že mi žaludek začaly užírat vředy. Jednou v noci jsem začal strašlivě krvácet. Odvezli mě do nemocnice, která patřila k lékařské fakultě Severozápadní univerzity v Chicagu. Ze 175 liber jsem zhubl na pouhých devadesát. Byl jsem na tom tak zle, že mě upozorňovali, že i zvednout ruku by pro mě mohlo být nebezpečné. Tři doktoři včetně jednoho slavného odborníka na žaludeční vředy prohlásili, že jsem ‚beznadějný‘ případ. Živil jsem se alkalickými prášky a lžičkou polotučného mléka každou hodinu. Každý večer a ráno mi sestra zastrčila do žaludku gumovou trubičku a vypumpovala obsah.

Takhle to trvalo několik měsíců… Nakonec jsem si řekl: ‚Podívej se, Earle Haney, jestli tě vážně nečeká nic jiného než pomalá smrt, tak bys aspoň té špetky času, co ti ještě zbývá, mohl nějak využít. Vždycky jsi chtěl ještě před smrtí jet kolem světa – takže jestli to chceš stihnout, máš asi nejvyšší čas.‘

Když jsem svým lékařům oznámil, že hodlám cestovat kolem světa a sám si dvakrát denně pumpovat žaludek, úplně je to vzalo. Nesmysl! O něčem takovém v životě neslyšeli. Povídali, že jestli se vydám kolem světa, že mě někde pohřbí do moře. ‚Ani náhodou,‘ já na to. ‚Slíbil jsem příbuzným, že se nechám pohřbít do rodinné hrobky v Broken Bow v Nebrasce. Vezmu si s sebou rakev.‘

Obstaral jsem si tedy rakev, naložil ji na loď a s plavební společností jsem se dohodl, že když umřu, mají mou mrtvolu v rakvi uložit do mrazicího boxu a tam mě nechat, dokud se loď nevrátí zpátky. Pak jsem se vydal na cestu a v uších mi zněly verše starého Omara:

Dokud můžeme, užívejme jen,

než naše tělo lehne popelem –

co prachem je, v prach má se obracet,

bez oslav, bez písní – a hlavně bez konce!

Sotva jsem v Los Angeles nastoupil na palubu parníku President Adams a vyplul do Orientu, hned jsem se cítil lépe. Postupně jsem zapomínal na alkalické prášky i na pumpičku na žaludek. Zanedlouho jsem jedl všechno možné včetně různých místních specialit a jídel, která by mě jinak zabila. Postupem času jsem začal kouřit dlouhé černé doutníky a pít whisky. A bavil jsem se líp než za posledních pár let! Proplouvali jsme monzuny a tajfuny, ze kterých bych jindy umřel strachy – a teď jsem z toho měl potěšení!

Na lodi jsem hrál hry, zpíval, seznamoval se s lidmi, zůstával vzhůru dlouho do noci. Když jsme dorazili do Číny a do Indie, uvědomil jsem si, že ty obchodní starosti, co jsem měl doma, jsou úplné prkotiny ve srovnání s chudobou a hladomorem v Orientu. Přestal jsem si tedy dělat nesmyslné starosti a začal se cítit dobře. Když jsem se vrátil do Ameriky, vážil jsem o devadesát liber víc a skoro jsem zapomněl, že jsem někdy měl žaludeční vředy. Nikdy v životě jsem se necítil líp. Pustil jsem se znovu do podnikání a od té doby jsem nezastonal.“

Earl P. Haney mi sdělil, že si uvědomuje, že tehdy podvědomě používal tytéž principy, které doporučoval Willis H. Carrier pro boj se starostmi.

„Nejdřív jsem se sám sebe zeptal: ‚Co nejhoršího se mi může stát?‘ Odpověď zněla: ‚smrt‘.

Potom jsem se připravil na to, smířit se se smrtí. Musel jsem – neměl jsem na vybranou. Doktoři tvrdili, že nemám naději.

A za třetí jsem se pokusil celou situaci zlepšit tím, že toho krátkého času, který mi ještě zbývá, využiju co nejlépe… Kdybych,“ pokračoval, „kdybych si ještě pak na lodi dělal nějaké starosti, určitě bych se domů vrátil v rakvi. Jenže já se naopak uvolnil a zapomněl na svoje problémy. Tenhle klid duše mi umožnil načerpat energii, která mi vlastně zachránila život.“

Takže pravidlo č. 2 zní: máte-li starosti, použijte kouzelný recept Willise H. Carriera, a to takto:

1. Položte si otázku: „Co nejhoršího se mi může stát?“

2. Připravte se to přijmout, pokud nebude zbytí.

3. Pak se v klidu snažte tu nejhorší alternativu nějak vylepšit.

3

Co s vámi mohou provést starosti

Ti, kdo nevědí, jak bojovat se starostmi, umírají mladí.

DR. ALEXIS CARREL

Před mnoha lety mi jednoho večera zazvonil u dveří soused a nabádal mě, abych se i s rodinou nechal očkovat proti neštovicím. Patřil mezi tisíce dobrovolníků, kteří obcházeli newyorské domácnosti. Vyděšení lidé tehdy prostáli celé hodiny ve frontách, jen aby se nechali očkovat. Očkovací stanice se otevíraly nejen v nemocnicích, ale i na hasičských a policejních stanicích a ve velkých továrnách. Více než dva tisíce lékařů a sester pracovalo dnem i nocí a očkovalo davy. A důvod celého toho běsnění? V New Yorku dostalo osm lidí neštovice a dva z toho zemřeli. Dva lidé z téměř osmi milionů.

Bydlím v New Yorku už hezkou řádku let, ale ještě mě nikdo nepřišel domů varovat před citovým onemocněním, kterému se říká starosti a které za stejné časové období dokázalo napáchat desettisíckrát větší škody než neštovice.

Žádný dobrovolník mi ještě nezazvonil u dveří a neupozornil mě, že každý desátý obyvatel Spojených států se nervově zhroutí – přičemž toto zhroucení bude ve valné většině případů způsobeno starostmi a citovými konflikty. Tuto kapitolu tedy píši proto, abych vás varoval sám.

Nositel Nobelovy ceny za medicínu dr. Alexis Carrier prohlásil: „Obchodníci, kteří nevědí, jak bojovat se starostmi, umírají mladí.“ Stejně tak ženy v domácnosti, veterináři a zedníci.

Před několika lety jsem trávil dovolenou na cestách po Texasu a Novém Mexiku ve společnosti dr. O. F. Gobera, jednoho z podnikových lékařů železnice Santa Fe. Jeho přesný titul zněl šéflékař asociace nemocnic Zálivu, Colorada a Santa Fe. Když jsme se bavili o účincích starostí, řekl mi: „Sedmdesát procent pacientů, kteří přicházejí k lékařům, by se mohlo vyléčit samo, kdyby se zbavili svých obav a starostí. Ale nemyslete si, že ty jejich choroby považuji za imaginární,“ pokračoval. „Jejich bolesti jsou stejně reálné jako bolení hlavy a někdy stokrát nebezpečnější. Hovořím o nemocech jako žaludeční obtíže nervového původu, žaludeční vředy, srdeční poruchy, nespavost, některé druhy bolestí hlavy a určité typy paralýzy.“

„To jsou skutečné choroby. Vím, o čem mluvím,“ prohlásil dr. Gober, „protože já sám jsem žaludečními vředy trpěl dvacet let.

Strach způsobí, že si začnete dělat starosti. Jakmile si začnete dělat starosti, budete napjatí a nervózní, což ovlivní nervy ve vašem žaludku a změní vaše žaludeční šťávy, což vede k žaludečním vředům.“

Dr. Joseph F. Montague, autor knihy Nervové žaludeční potíže, tvrdí něco podobného: „Žaludeční vředy nedostanete z toho, co polykáte. Dostanete je z toho, co může spolknout vás.“

Dr. W. C. Alvarez z kliniky Mayo prohlásil: „Žaludeční vředy se často objevují a mizí podle toho, v jakém bodě křivky citového napětí se nacházíme.“

Toto tvrzení je podepřeno studiem 15 000 pacientů, jimž na klinice Mayo léčili žaludeční vředy. Přitom čtyři z pěti neměli pro své žaludeční problémy žádný tělesný důvod – jenom strach, starosti, nenávist, neskonalé sobectví a neschopnost přizpůsobit se okolní realitě… Žaludeční vředy vás mohou zabít. Podle údajů uveřejněných v časopise Life jsou mezi smrtelnými chorobami na desátém místě.

V poslední době jsem si hodně dopisoval s dr. Haroldem C. Habeinem z kliniky Mayo. Na výročním zasedání Americké společnosti závodních lékařů a chirurgů přednesl projev, v němž uvedl, že provedl výzkum 176 vedoucích pracovníků s průměrným věkem 44,3 roku. Prohlásil, že o něco více než třetina těchto lidí trpí jednou ze tří chorob typických pro život ve stresu – srdeční choroby, vředy zažívacího traktu nebo vysoký krevní tlak. Jen si pomyslete – třetina našich vedoucích pracovníků si ničí tělo srdečními chorobami, vředy a vysokým krevním tlakem, a to jim ještě ani není pětačtyřicet! Taková je cena za úspěch. A odměnou vlastně ani není úspěch, protože copak můžeme považovat za úspěch to, že někdo za postup u firmy platí žaludečními vředy a potížemi se srdcem? Co bude člověku platné, když získá třeba celý svět a ztratí zdraví? I když je člověk pánem světa, může stejně spát jenom v jedné posteli a jíst nanejvýš třikrát denně. A to může i nový zaměstnanec – přičemž nepochybně spí lépe a jídlo mu chutná více než vysoce postavenému pracovníkovi. Po pravdě řečeno bych radši byl bezstarostný člověk s nulovou odpovědností, než abych si v pětačtyřiceti zlikvidoval zdraví tím, že bych se snažil řídit železniční společnost nebo firmu na výrobu cigaret.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jak se zbavit starostí a začít žít.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.