Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Laura Lee Guhrke: Nesnáze s láskou

Vydání první

Copyright © 2018 by Laura Lee Borio

Published by arrangement with Avon, an imprint of HarperCollinsPublishers.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2420. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Trouble with True Love vydaného

nakladatelstvím Avon Books, an imprint of HarperCollinsPublishers,

New York v roce 2018

Český překlad © 2021 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2021 Martina Černá

Přebal a vazba © 2021 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1548-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1549-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Laura Lee Guhrke

Nesnáze s láskou

Milá lady Věrnolásková (2)

Sophii Jordanové, Gayle Callenové,

Margo Maguireové a Jennifer Ryanové.

Nejenže jste všechny skvělé spisovatelky,

ale taky vynikáte v brainstormingu!

Vřelé díky.

Kapitola 1

Clara Deverillová u sebe teprve ve svých dvaadvaceti letech objevila vadu, o níž do té doby nevěděla.

Nešlo o její plachost, neboť s touto stránkou své povahy už byla dost důvěrně obeznámená. S tou bojovala den co den.

Nešlo ani o její nezajímavý vzhled, neboť se už dávno smířila se skutečností, že hnědé vlasy, kulatý obličej a nos jako knoflík poprášený pihami nejsou zrovna atributy, nad nimiž by se průměrnému muži zrychlil pulz, obzvlášť v kombinaci s postavou, která připomínala spíš děvčátko než dospělou ženu.

A rozhodně nešlo o její tradiční názory a hodnoty, neboť starší a velice moderní sestra Irene ji často škádlila kvůli jejímu beznadějně staromódnímu pohledu na svět, ale většina lidí včetně samotné Clary považovala touhu najít dobrého muže, provdat se a stát se matkou za naprosto rozumný životní cíl.

Ne, přiznávala si Clara, upírajíc chmurný pohled na hromadu dopisů na svém psacím stole, jejím největším nedostatkem je odkládání úkolů, a navíc si tuto stránku své povahy začala uvědomovat teprve před pouhými deseti dny.

Opřela loket o stůl a bradu do dlaně, zahleděná na telegram, jenž ležel na vršku hromady obálek před ní. Nebylo třeba ho číst, neboť už to udělala tolikrát, až se jí slova vryla do paměti.

Dobre ze papa v poradku Mame se bajecne Chceme prodlouzit cestu Osm tydnu Videt recko a egypt lady vernolaskovou zvladnes vid milacku Zadne strachy Budes skvela Odpovez obratem benatky do 7 kvetna Irene

Clara byla ráda, že si sestra užívá svatební cestu, ale nedokázala v sobě probudit žádné nadšení nad Ireniným plánem prodloužit si líbánky, neboť tady doma nešlo všechno tak hladce, jak by se dalo soudit z jejích dopisů sestře.

Otec vždy choval náklonnost k brandy, náklonnost, která ještě vzrostla od té doby, co jeho starší dcera odjela do ciziny. Pokud šlo o Jonathana, jejich bratr slíbil, že se vrátí z Ameriky domů a ujme se řízení rodinného vydavatelského podniku, ale od slibovaného data příjezdu uplynuly už dva měsíce, a on se dosud neobjevil a na Clařiny dopisy s dotazy na toto téma přicházely místo odpovědí jen neurčité sliby. Na její kabelogram, odeslaný před několika dny a požadující konkrétní datum, dosud nereagoval.

Přesto neměla Clara v úmyslu působit Irene s ničím z toho starosti, když byla na svatební cestě, a ihned odtelegrafovala sestře pozitivní odpověď. Nic jiného se dělat nedalo. Irene se o ni vždycky starala a zaopatřovala ji, až do nynějška za to nikdy nic nežádala a Clara by si raději nechala uříznout ruku, než aby vznesla námitky proti sestřině cestě, která se podaří jednou za život.

Přesto při pohledu na Irenin kabelogram a hromadu korespondence pod ním začínala chápat, že sesterská loajalita má své nevýhody. Irene zkoncipovala právě jen tolik sloupků do rubriky lady Věrnoláskové, aby to vydrželo do jejího zamýšleného návratu ze svatební cesty. Když si teď výlet prodloužila, bude muset Clara poskytovat rady nešťastně zamilovaným Londýňanům, dokud nepřijede Jonathan nebo dokud se nevrátí sestra.

Žádné strachy, miláčku.

Claru ta slova ani v nejmenším nepovzbudila. Irene se to mluví, říkala si v duchu temně.

Sestra se nebála nikdy ničeho, a proč by měla? Irene byla krásná, schopná a vrchovatě naplněná sebejistotou. Před deseti lety po matčině smrti převzala péči o domácnost a rok ji zvládala téměř bez peněz. Vzkřísila upadající rodinné vydavatelství tím, že založila výnosné společenské noviny, a přitom vytvořila také lady Věrnoláskovou, nejpopulárnější poradenskou rubriku v Londýně. Tyto triumfy pak završila sňatkem s hezkým a velice žádaným vévodou z Torquilu a po návratu do Anglie měla v úmyslu využít jako vévodkyně svého vlivu, aby pomohla ženám získat volební právo. Clara nepochybovala, že i v tomhle její sestra uspěje. Irene se dařilo ve všem, na co sáhla.

Budeš skvělá.

Opravdu bude? Clara nemohla sdílet sestřinu víru ve své schopnosti. Žena, která je plachá a nehezká, která koktá, když je nervózní, a nikdy v životě neupoutala zrak žádného muže, stěží může skvěle radit lidem ohledně lásky a romancí.

V tom bylo samozřejmě jádro problému a celý důvod, proč strávila víc než týden s dopisy navršenými a nedotčenými v jednom rohu psacího stolu. Teď už jí ale docházel čas a nemohla si dovolit déle to odkládat.

Připomněla si všechno, co pro ni Irene kdy udělala, zhluboka se nadechla, odsunula stranou sestřin telegram a sáhla po prvním dopisu na vrchu hromady.

Zarazilo ji zaklepání na dveře a zaplavila ji iracionální vlna úlevy. Tento pocit však nevydržel dlouho a vyprchal, jen co se dveře otevřely a do její kanceláře vstoupil pan Beale.

Augustus Beale byl šéfredaktorem Weekly Gazette. Před sňatkem byla Irene šéfredaktorkou i vydavatelkou novin, ale než odjela na svatební cestu, najala pana Bealea, aby převzal šéfredaktorskou část jejích povinností. Ukázalo se, že šlo o překvapivou a pro Irene dost netypickou chybu v úsudku. Navzdory značným zkušenostem a pochvalným doporučením byl Augustus Beale, přinejmenším podle Clařina názoru, odporný chlap. V této chvíli, jak si všimla, byl také velice rozzlobený.

„Slečno Deverillová.“ Procedil její jméno skrz zuby, jako by ho to stálo velikou námahu. „Už něco víte o příjezdu svého bratra?“

Tuto otázku kladl každý den a ona mu na ni vždy dávala stejnou odpověď. Pokusila se ji pronést vesele. „Bohužel ne. Ale,“ dodala a zkřížila přitom pod stolem prsty, aby jí ta lež prošla, „určitě dorazí každým dnem. Můžu vám zatím nějak pomoct já?“

Zamračil se, husté černé obočí se mu nad kořenem nosu svraštilo ve tvaru dost připomínajícím přerostlý tisový živý plot. „To pochybuju.“

„Aha. No, tedy…“ Odmlčela se a vrhla pohled plný naděje ke dveřím. Pan Beale bohužel neodešel.

„Stále nemám sloupek lady Věrnoláskové.“

„On nedorazil?“ Nasadila výraz nevinného překvapení, neboť skutečná totožnost proslulé sloupkařky byla bedlivě střeženým tajemstvím, s nímž nesměl být obeznámen ani šéfredaktor Gazette. „I propána. Neumím si představit, co způsobilo takové zdržení. Lady Věrnolásková je obvykle velice spolehlivá.“

Přikročil ke Clařinu stolu a položil na dopisy na jeho desce kartáčový otisk pondělního vydání. Bylo otevřené na stránce s vytištěným titulkem Milá lady Věrnolásková.

„Vidíte to?“ píchl prstem do obřího bílého prostoru pod titulkem. „Je to prázdné,“ dodal, jako by to neviděla na vlastní oči. „Ta hromská ženská už má dva dny zpoždění. Vy a já máme zřejmě velice odlišnou představu o spolehlivosti, slečno Deverillová.“

Clara se zašklebila, svědomí ji hlodalo pocitem viny. Neměla sice pana Bealea ráda, ale měl veškeré právo být frustrovaný. „Okamžitě lady Věrnoláskovou navštívím a zjistím, co…“

„To udělejte,“ vyštěkl rozkaz, jako by byla placeným zaměstnancem redakce. „Řekněte jí, že má čas do čtyř hodin. Jestli tu do té doby ten její hloupý poradenský sloupek nebude, vyberu něco, co ho nahradí, a vaše lady Věrnolásková bude bez práce.“

Co kdyby se Irene vrátila a zjistila, že nejpopulárnější rubrika Gazette zmizela ze stránek listu? Zděšena takovou vyhlídkou se Clara vymrštila ze židle. „To určitě nebude nutné, pane Beale. Do tisku jdeme až zítra večer. Ještě je spousta času, abych ten sloupek osobně přinesla a vy abyste ho zredigoval. Rozsah se může mírně lišit od toho, co jste tu vyhradil, ale určitě můžete…“

„Můj pracovní týden končí v pátek v pět hodin, slečno Deverillová, a to je od nynějška za tři hodiny. Hodinu potom dá manželka na stůl večeři a já se od ní nenechám zdržovat kvůli hloupým ženským, které radši dělají kariéru, než aby doma vařily večeři svým těžce pracujícím manželům.“

Clara nikdy netoužila po kariéře, ani nebyla nikdy z těch, co demonstrují v ulicích za práva žen, jak bylo známo o její sestře, nicméně slova pana Bealea v ní probudila určité sympatie k sufražetkám. Kdykoli jindy by možná vznesla námitky proti jeho urážlivým představám o tom, jaké je místo ženy v životě, ale momentálně nebyla v situaci, kdy by mohla obhajovat nedochvilnost lady Věrnoláskové. „Zrediguju ten článěk sama a postarám se, aby se vešel do prostoru, který jste mu vyhradil, než pan Sanders začne sázet.“

„To tedy udělejte,“ odsekl a bez dalšího slova se otočil, vyšel ven a práskl za sebou dveřmi.

Ačkoliv byla ráda, že zmizel, Claře se rozhodně střetnutím s panem Bealem zhoršila nálada, a místo aby se pustila do svého úkolu, mračila se na dveře, přičemž ji zaplavovala náhlá vlna zášti, jež zahrnovala nejen jeho, ale také Jonathana, osud, a dokonce i milovanou sestru.

Takhle to nemělo dopadnout. Všichni se shodli, že po Irenině sňatku se vydavatelem stane Jonathan. Jonathan měl sedět za tímhle stolem, zvládat pana Bealea a dělat si starosti s lady Věrnoláskovou, zatímco Clara měla být u vévodovy rodiny, učit se překonávat svou plachost a také pohybovat se v dobré společnosti. Společenská sezona měla oficiálně začít příští týden. Když se Jonathan nedostavil a Irene odložila svůj návrat, jak má Clara zvládnout úspěšný společenský debut?

Stoupala v ní panika a mísila se se záští, ale obě emoce potlačila spolu s veškerými sklony k sebelítosti. Má před sebou práci. Clara sáhla po noži na otevírání dopisů, ale než se stihla vrátit ke svému úkolu, znovu ji vyrušilo zaklepání na dveře a do kanceláře vstoupila Annie, rodinná pokojská.

„Prosím za prominutí, slečno Claro, ale váš otec chce vědět, jestli si s ním dnes odpoledne dáte nahoře čaj.“

Protože bylo krátce po druhé hodině, otec už byl pravděpodobně na nejlepší cestě k opilosti a ona nijak netoužila se dívat, jak se opíjí ještě víc. „Ne, Annie, vyřiďte, že lituju a omlouvám se, ale mám moc práce, než abych si udělala pauzu na čaj. Přijdu se s ním však nahoru rozloučit, než se dnes večer vrátím do vévodova domu.“

„Ano, slečno.“ S těmi slovy Annie odešla, ovšem sotva se za ní zavřely dveře, už tu bylo další zaklepání.

„Ach, pro spásu nebes,“ zahučela Clara polohlasem, odhodila nůž na dopisy a promnula si rukou čelo. „Dále,“ zavolala.

Dveře se otevřely dokořán a do místnosti vstoupila sekretářka redakce Gazette, slečna Evelyn Huishová. „Roztřídila jsem odpolední poštu,“ hlásila sekretářka s kaštanovými hlasy cestou ke Clařinu stolu. „Sloupek lady Věrnoláskové ještě nepřišel.“

Clara nakrčila nos. „Ano, to mi pan Beale velice důrazně sdělil.“

Evie si všimla jejího jízlivého tónu, ale protože své sekretářské povinnosti dělila mezi Claru a pana Bealea, moudře se rozhodla zdržet se komentáře. Místo toho si posunula balíček korespondence, který nesla na jednom předloktí, a zvedla shora jeden neotevřený dopis. „Od lady Věrnoláskové nic,“ podávala Claře obálku, „nicméně je tu dopis od vašeho bratra.“

„Od Jonathana?“ vykřikla a vzedmula se v ní úleva, když vyskočila a brala dopis z Eviiny natažené ruky. „Konečně!“

Když ale pohlédla na zpáteční adresu načmáranou na zadní straně obálky, úleva pominula. Pořád byl v Idahu, odlehlé části americké divočiny, vzdálené skoro sedm a půl tisíce kilometrů. Jinými slovy o nic blíž k Londýnu, než když před měsícem naposled psal.

V obavách z nejhoršího a proklínajíc v duchu jeho jméno roztrhla Clara obálku a přelétla pohledem slova napsaná bratrovým nedbalým, téměř nečitelným písmem.

„Doufám, že to nejsou špatné zprávy?“

Eviin hlas přiměl Claru vzhlédnout. „Příšerné,“ opáčila zdrceně. „Ty nejhorší možné. Našel stříbro.“

„Stříbro?“ zasmála se Evie překvapeně. „On je horník?“

„Můj bratr,“ zabručela znechuceně, „se promění v cokoli, co mu umožní vyhnout se jeho povinnostem doma. Stříbro?“ Rozhořčeně zašustila dopisem. „Teď, po sedmi letech, co šmejdí po Americe a honí se za kdejakým šíleným nápadem, teď, když ho potřebuju, najde důl, ve kterém je stříbro? Ten darebák!“

Evie se rozesmála, což Claru značně dopálilo. „Ale jestli našel stříbro, znamená to, že je bohatý,“ podotkla.

„Krucinál, Evie, uniká vám to podstatné. Není doma a teď už vůbec nemá v úmyslu se vrátit. To je podstatné.“ Zasténala. „A Irene už je určitě v půli cesty do Řecka. Co mám dělat?“

Ovšem už když tuto otázku kladla, znala odpověď. Má na krku nejen lady Věrnoláskovou, ale také noviny, pana Bealea a všechny starosti, které to s sebou přináší, dokud se Irene nevrátí.

„Slečno Huishová?“ zazněl podrážděný hlas pana Bealea z přední kanceláře. „Až přestanete klábosit se slečnou Deverillovou, potřebuju vás tady.“

„Jděte,“ vybídla ji Clara, když Evie zaváhala. „Jen mi položte zbytek korespondence na roh stolu.“ Otočila se a sáhla po kožených deskách, ležících na polici za jejími zády. „Vyřídím ji zítra.“

„Vy přijdete do práce v sobotu?“

„Musím, bohužel. Když se ten můj ničemný bratr vyhýbá plnění svých slibů, nemám na vybranou. Teď však,“ pokračovala a připomínala si svou nejnaléhavější prioritu, zatímco cpala dopisy do desek, „musím jít vyřešit lady Věrnoláskovou. Jestli se nevrátím s jejím článkem v ruce, pana Bealea pravděpodobně raní mrtvice. Hmm…“ Zarazila se. „Když tak o tom uvažuju, nejsem si jistá, jestli by to bylo tak špatné.“

Evie se zasmála a položila Clařinu korespondenci na psací stůl. „Potřebujete ještě něco, slečno Deverillová?“

„Ne, Evie, jen jděte. Ale požádám vás, abyste nesdělovala panu Bealeovi tu zprávu o mém bratrovi. Pokud bude nutné ho informovat, sama rozhodnu, kdy a jak se to stane.“

„Ano, madam.“

Sekretářka odešla a Clara dokončila ukládání korespondence lady Věrnoláskové do svých desek. Pak přidala Irenin telegram, hromádku papírů na poznámky, plnicí pero a opustila kancelář. Při odchodu ignorovala šéfredaktorův zlobně zakaboněný pohled. Na chodníku zahnula doleva a vydala se po Belford Row, jako by přesně věděla, kam jde, ačkoliv ve skutečnosti neměla vůbec žádnou představu.

Musí to být někam, kde je klid, rozhodovala se při chůzi, někam, kde člověka nic nerozptyluje ani neruší, kde nejsou protivní šéfredaktoři a kde bude moct v klidu zkoncipovat poradenský sloupek.

Zastavila se na rohu, a když otočila hlavu napravo, aby zkontrolovala dopravní provoz, zpozorovala o půl bloku dál vývěsní tabuli Čajového impéria paní Mottové.

Podnik paní Mottové, usoudila, se pro její účely obdivuhodně hodí, neboť v tuto hodinu tam určitě bude prázdno a klid. Vydala se tím směrem, a když o pár minut později vstoupila do maličké čajovny, shledala, že odpovídá jejímu očekávání. Podnik byl prázdný až na dvojici pánů, kteří ani nevzhlédli od čaje, když vešla.

Číšnice ji zavedla ke stolu vedle obou mužů, ale protože ji od nich dělil hustý shluk palem v květináčích, nezdálo se, že by ji jejich přítomnost měla rozptylovat. Usedla, objednala si čajové menu a vytáhla z desek dopisy a psací potřeby. Obrnila se ke konečnému splnění úkolu, jejž celý týden odkládala, vybrala z hromádky před sebou jednu obálku a vytáhla dopis.

Milá lady Věrnolásková,

jsem dívka z urozené rodiny s významným společenským postavením a ráda bych se vdala. Ačkoliv mi však rodiče dávají značné věno a v minulé sezoně mě uvedli do společnosti, nepodařilo se mi najít manžela. Jsem zoufale plachá, víte, a to mi přineslo společenský nezdar.

Na každém plese či večírku jsem stála u stěny, trpěla, protože jsem zůstávala přehlížena, a přesto jsem se zároveň děsila, aby si mě nějaký mladík nevšiml. A kdykoli jsem byla představena nějakému příslušníkovi opačného pohlaví, obzvlášť takovému, který mi připadal přitažlivý, má plachost mě překonala. Koktala jsem. Červenala jsem se. Nenapadalo mě nic, co bych řekla, a nakonec jsem ze sebe dělala na každém kroku hlupáka. Netřeba dodávat, že to neudělalo příznivý dojem na žádného z mladých mužů, kteří mi byli představeni.

Blíží se začátek další londýnské společenské sezony a já se děsím, že opět selžu. Co jestli se s nikým neseznámím? Co jestli zemřu jako osamělá stará panna? Píšu Vám, lady Věrnolásková, v zoufalé naději, že mi doporučíte nějaké způsoby, jak se stát pro pány přitažlivější a překonat vůči nim svou plachost. Můžete mi pomoct? Podepsána Zničená Debutantka.

Clara soucítila s dívčiným trápením tak, jak se o tom pisatelce samotné určitě ani nesnilo. Jen s několika drobnými změnami mohl být ten dopis klidně napsán její rukou, a velmi ráda by téhle dívce pomohla, ale jakou pomoc jí může nabídnout? Kdyby znala nějakou metodu k překonání plachosti a přechodu od čekanky k zářivému společenskému úspěchu, použila by ji už dávno osobně, našla by si manžela a odjela na líbánky. Zdráhavě odložila dopis Zničené Debutantky a zvedla z hromádky další.

Milá lady Věrnolásková,

po dosažení pětadvaceti let věku jsem usoudil, že je na čase vybrat si manželku, a protože mám velmi konkrétní požadavky, hledání nevěsty bude vyžadovat Vaši spolupráci. Moje finanční situace je tíživá, takže musí vlastnit značné věno. Navíc musí být velmi hezká, neboť by bylo nemyslitelné, abych se oženil s nepěknou dívkou…

Clara přestala číst a opovržlivě si odfrkla. Protože i ji považovala většina mužů, s nimiž se setkala, za nepěknou, a protože neměla až donedávna vůbec žádné věno, nesoucítila ani v nejmenším s údělem tohoto povrchního mladíka. Přetrhla jeho dopis v půli, odložila ho stranou a přistoupila k dalšímu pokusu.

Milá lady Věrnolásková,

jsem v tak zoufalé tísni, až nevím, jestli mi vůbec můžete pomoct. Jsem zamilovaný do jedné mladé dámy, ale ta si mě nevšímá, neboť bohužel nepatřím k nejvýřečnějším ani nejhezčím mužům. Píšu Vám o radu, jak bych mohl získat její pozornost, iniciovat hovor a začít se jí dvořit. Byl bych Vám vděčný za jakýkoli návrh. Váš Nemluva ze South Kensingtonu.

Clara se zadívala na řádky psané inkoustem, řádky, jež opět potvrzovaly, proč bylo směšné dát jí na starost lady Věrnoláskovou. Jakou radu by mohla někomu z těchto lidí poskytnout?

Zvedla oči, zadívala se na prázdné stoly čajovny a vzpomínala na nespočet chvil, kdy sama stála po straně tanečního sálu spolu s ostatními čekankami, na večírky, kdy nepovšimnuta otálela v koutě místnosti. Co ona ví o tom, jak získat pozornost opačného pohlaví? Jak iniciovat rozhovor? Jak se někomu dvořit?

Odsunula stranou hromádku dopisů, předklonila se, opřela si lokty o stůl a položila čelo na hrany dlaní, zaplavena pocitem méněcennosti. Nedokáže to, aspoň ne sama.

„Dobrý bože,“ zašeptala v zoufalé touze po zásahu Prozřetelnosti, aspoň maličkém. „Mám toho nad hlavu a opravdu by se mi hodila trocha pomoci.“

„Vskutku?“ zazněl tichý mužský hlas, hlas hluboký, tlumený a zcela očividně pobavený. „Jak ti můžu pomoct?“

Kapitola 2

Clara se prudce napřímila na židli, ale když se hlas ozval znovu, došlo jí, že to nebyl Všemohoucí, kdo pronesl tak prorocká slova, nýbrž jeden ze dvou pánů, sedících u stolu za palmami v květináčích. Ačkoliv byl obrácený čelem k ní, nedíval se na ni a ona si uvědomila, že vůbec nemluví k ní, nýbrž ke svému společníkovi. Také šlo zcela zjevně o smrtelníka.

Sice o smrtelníka, říkala si, když naklonila hlavu, aby na něj mezi palmovými listy lépe viděla, ale rozhodně tak hezkého, že by to klidně mohl být bůh.

Vlasy, krátké, ale neposlušné, měl tmavé a nazlátlé, jako by zachycovaly a odrážely každičký záblesk světla, pronikajícího okny čajovny. Oči, jasně azurově modré jako řecké moře, se plně soustředily na jeho společníka, což Claře poskytovalo nepopiratelné potěšení prohlédnout si ho nepozorovaně. Obličej, dokonale souměrný, štíhlý a s jemně tesanými obrysy, působil nepoddajně jako mramorová socha, ale pak se usmál a při té čiré a oslnivé záři Claře zatrnulo u srdce.

„S radostí pomůžu,“ říkal, „ale doufám, že nepotřebuješ peníze. Momentálně jsem úplně na suchu.“

Jeho společník něco odpověděl, ovšem Clara to nepostřehla, neboť její pozornost plně zaujímal muž naproti. A kdo by jí to mohl mít za zlé? Nestává se každý den, aby z hory Olymp sestoupil zlatý, rozevlátý Adonis, aby poctil svou přítomností zapadlou malou čajovnu v Holbornu.

Jeho tělo – to, co z něj mohla nad stolem vidět – bylo oděno jemným bílým plátnem a tmavošedým žaketem řádného anglického gentlemana, a přesto jeho trup se širokými rameny, zužující se k pasu, jako by se daleko víc hodil na nějakou antickou olympiádu nebo do římské arény než do civilizovaného Londýna roku 1893.

Tento bůh, tohle lahodné sousto pro ženské oči, se zavrtěl na židli, pokrčil nádhernými rameny a ten pohyb přiměl Claru odtrhnout zrak. Nechtěla, aby ji přistihl, jak na něj civí. Ale když znovu promluvil, nemohla odolat, aby se nenaklonila blíž a zvědavě nepokračovala v naslouchání.

„Za co utrácí peníze každý muž, Lioneli?“ pronášel hlasem lehkovážným a bezstarostným. „Za víno, ženy a zpěv. A za karty, samozřejmě.“

„Ale zvlášť za ženy, co?“

Oba muži se zasmáli, ale Clara se nemohla ubránit pocitu zklamání. Adonis byl zřejmě dost zhýralý. Vůbec nešlo, obávala se, o ušlechtilého boha. A zhýralci, jak dobře věděla z příkladu svého otce, se nikdy doopravdy nenapraví.

Neměla však možnost dál spekulovat o Adonisově charakteru, neboť hlas muže zvaného Lionel znovu upoutal její pozornost k probíhajícímu rozhovoru. „Ne, nepotřebuju od tebe peníze, stará vojno. Potřebuju radu ohledně lásky.“

Ta slova Claře připomněla, že i od ní se dnes odpoledne žádá trochu téhož zboží, což znamená, že musí přestat poslouchat, o čem si povídají jiní lidé, a vrátit se k vlastnímu úkolu. Než však stihla sáhnout po dalším dopise, Adonis znovu promluvil, což ji zarazilo.

„Dobrý bože, Lioneli, proč by někdo měl chtít zrovna ode mě rady ohledně lásky?“

Clara, která si sama kladla tutéž otázku, byla zvědavá, co asi Lionel odpoví.

„Jde samozřejmě o Dinu,“ řekl. „Trousí náznaky o manželství a já musím najít způsob, jak uniknout z udice. Doufal jsem, že v tom bys mi třeba mohl poradit. Takové věci ti jdou moc dobře.“

Clara byla maličko šokována. Adonis však působil pouze pobaveně.

„A o kterém mém talentu mluvíš?“ zeptal se se smíchem. „Nevstoupit do manželství nebo radit jiným, jak na to?“

„Obojí.“

Takovým problémem by se lady Věrnolásková ve svém sloupku nezabývala, nicméně Claru to zaujalo. Koneckonců požádala Boha o pomoc a pomoc často přichází z těch nejnepravděpodobnějších míst. Sklopila hlavu, aby si muž naproti ní nevšiml, že poslouchá, a naklonila se ještě blíž.

„Víš jistě, že chceš uniknout z udice? Tvoje milovaná je docela trefa, jak víš. Není jen bohatá vdova, ale taky mladá, nadmíru hezká a nanejvýš příjemná společnice – učiněná výhra pro skromného poslance, jako jsi ty. Mnozí by tě považovali za náramného šťastlivce.“

„Pravda,“ souhlasil jeho přítel a znělo to, jako by se považoval za cokoli, jen ne za šťastlivce. „Ty ale ne. Každý zná tvůj názor na manželství.“

„Každý bohužel ne. Navzdory mé averzi k té naprosto zbytečné instituci, která už dávno vyšla z módy, jsou jistí členové mé rodiny odhodlaní dostat mě do chomoutu a za tím účelem po mně každou společenskou sezonu metají zoufalé debutantky. Ovšem moc mužů můj cynický názor nesdílí. Rozhodně mě nikdy nenapadlo, že ho sdílíš ty.“

„Vlastně nesdílím. Jenomže…“ Lionel se odmlčel a pak těžce vzdychl. „Nejsem si jistý, jestli se chci ženit zrovna teď.“

„Aha.“ V tom slově zaznělo hluboké porozumění. „Chceš říct, že si nejsi jistý, jestli se chceš oženit s ní.“

„To bude nejspíš ono,“ zamumlal Lionel a Clara okamžitě pocítila soucit s mladou dámou, o níž byla řeč. „Ona vážně není nic pro mě, víš. Jsem takový obyčejný chlap, a ona patří ke společenské smetánce.“

„Ubohá dívka.“

„To je právě ono. Dina není žádná dívka. Je o pět let starší než já. A protože je vdova, vyzná se. Když dala tak jasně najevo, jak ji přitahuju, myslel jsem, že chce všeho všudy jen poměr. Řekl jsem si: ‚Proč ne?‘ Polichotilo mi to. Kterému chlapovi by to nepolichotilo?“ Znovu vzdychl. „Všechno se to zdálo jednoduché. Naprosto jasné.“

„Mluvíš o ženě, Lioneli. U těch není nikdy nic jednoduché ani jasné.“

„Copak to nevím? Jde o to, že mě nikdy nenapadlo, že by stála o manželství.“

„Dámy o něj obvykle stojí, jakmile se s nimi vyspíš,“ zahučel Adonis a při těch neomalených slovech zaplavila Clařiny líce horkost. Věděla, co znamená eufemismus „vyspat se“, neboť jí to její přímočará sestra vysvětlila, a pociťovala čím dál větší rozhořčení za nepřítomnou Dinu. Ať byla kdokoli, s touto ženou se zjevně zacházelo dost špatně.

„Je to od nich hromsky nepříjemné, já vím,“ pokračoval Adonis, „ale je to tak. Proto se straním ctihodných mladých dam, jak jen to jde. Bez výjimky očekávají manželství.“

A proč by neměly? – ptala se v duchu Clara, napruženě a maličko vzpurně. Co je špatného na tom chtít se vdát?

„Tanečnice a herečky,“ pokračoval a ještě víc tím podněcoval její hněv, „jsou daleko míň na obtíž.“

Na obtíž? – naježila se nad tím slovem Clara. Ženy, které touží po počestném manželství, jsou na obtíž?

„To je všechno moc hezké, jenže nijak mi to nepomáhá.“

„Můj milý Lioneli, co ode mě čekáš?“

„Chci, abys mi pomohl dostat se z pasti! Ačkoliv mi uniká, jak jsem se v ní vůbec mohl ocitnout.“

„To už jsme přece probírali… Spadl jsi do té pasti, když jsi spadl do její postele.“

Ruměnec na Clařiných tvářích ještě potemněl a šířil jí horkost do celého těla. Nebesa, koho by napadlo, že se tak nemravný rozhovor může odehrávat v počestných prostorách čajovny?

„A taky že šlo všechno skvěle,“ hučel Lionel zasmušilým tónem, zatímco si Clara tiskla dlaně k rozpáleným lícím. „Ale uplynul sotva měsíc a ona už plánuje svatbu.“

„Ženy,“ opáčil jeho přítel, „bývají velice nerozumné.“

Clara si musela přitisknout dlaň na ústa, aby potlačila rozhořčený výkřik dřív, než jí mohl uniknout ze rtů a prozradit ji.

„Bodejť,“ souhlasil Lionel a zasmál se, byť to vyznělo všelijak, jen ne pobaveně. „Moje rodina se s ní nikdy nesetkala. U sta hromů, ani o ní nevědí. A její rodina určitě neví o mně. Až do nynějška se nám dařilo být velice diskrétní. Kdyby se to její příbuzní dozvěděli, byl by oheň na střeše, protože pro ni by to byl krok dolů, a to by nikdy neschválili. A jí je to přesto zřejmě jedno. Je ochotná poslat je všechny k šípku – prý kvůli mně. Kvůli mně? Zatraceně, člověče, co mám dělat?“

Adonis okamžik mlčel a uvažoval nad problémem. „Nemohl bys odjet do zahraničí?“ zeptal se nakonec. „Vyrazit si na pár měsíců do Paříže nebo do Říma? Sezona zrovna začíná a Dinu určitě strhne společenský ruch. Troufám si říct, že než se vrátíš, úplně na tebe zapomene.“

„Nebo pojede za mnou. Dina není žádná pokorná a mírná květinka, jak víš. Protože je tak bohatá a navíc vdova, nemusí si dělat starosti s náklady ani s gardedámami.“

„Možná, ale proč by se namáhala? Brzy před ní bude stát fronta jiných chlapů, řekl bych, a ti jí budou věnovat tolik pozornosti, že tě patrně nebude postrádat ani za mák.“

„Nejspíš máš pravdu.“

Claře nemohlo uniknout, že z Lionelovy poznámky ohledně této vyhlídky nezní úleva. Není to typický muž? – pomyslela si a cítila, jak v ní procitá sufražetka, podobná její sestře. Chce si dort nechat a zároveň ho sníst.

„A kromě toho,“ pokračoval Lionel, „není možné, abych odjel do zahraničí. Jsem těžce pracující poslanec. Jsem,“ trval na svém, když jeho přítel vydal opovržlivý zvuk, „a parlament zasedá. Nemůžu odpelášit na kontinent.“

„Pak je tvůj postup jasný. Musíš se s ní rozejít.“

„Musím?“ Lionel se odmlčel a znovu vzdychl. „Proč nemůžeme ještě chvilku pokračovat tak, jak to je, a zjistit, kam to povede?“

„Chápu správně, že nemůžete?“

„Navrhl jsem to, jenže ona řekla, že nechápe smysl toho všeho. Protože se prý milujeme, sňatek je jediný možný další postup.“

„Milujete?“ Adonisův hlas zněl náhle tak tvrdě a ostře, až se Clara polekala. Zapomněla na obezřetnost, zvedla hlavu a sledovala, jak se předklání a jeho dokonalé rysy náhle nabývají chmurného výrazu. „Tys jí řekl, že ji miluješ?“

Palmy vedle Clary zašustily, jak do nich Lionel vrazil neklidně loktem, když se vrtěl jako provinilý školák. „Možná ano,“ bručel. „V… ehm… žáru okamžiku, takříkajíc.“

Jeho přítel zasténal, klesl zpátky na opěradlo a to Claru přimělo znovu sklonit hlavu. „Ze všech idiotských možností,“ zahučel. „Copak za těch dvacet let, co se známe, neproniklo do té tvé zabedněné lebky nic z toho, co jsem ti povídal o ženských? Vážně, Lioneli,“ dodal jaksepatří rozhořčeně, „ty jsi beznadějný případ.“

„Řekla, že mě miluje, a já jen… Nechal jsem se nachytat… Ach, co na tom sejde? Teď už je pozdě na výčitky. Nemůžu ta slova vzít zpátky. Tak co mám dělat?“

„Jestli se s ní nechceš rozejít a nechceš se s ní oženit, pak zbývá jen přesvědčit ji, že to, co teď máte, je lepší než zbylé dvě alternativy,“ zněla odpověď, která Claře nad veškerou pochybnost potvrdila její předchozí závěr o mužích a jejich dortu. „Budeš to muset udělat tak, aby jí nepřipadalo, že jsi nečestný.“

Ale on je nečestný, chtělo se Claře vykřiknout. A stejně tak ty, když mu radíš, aby v tom pokračoval!

Jestliže však byla Clara v pokušení vyjádřit nahlas své rozhořčení, Lionel promluvil dřív, než k tomu měla příležitost.

„Jak to mám ale provést? To není možné.“

„Je to možné. Dá se to udělat. Ovšem abych byl upřímný, Lioneli, nejsem si jistý, jestli to dokážeš.“ Odmlčel se, a ačkoliv se na něj nedívala, Clara si uměla představit, jak se ty modré oči pochybovačně upírají přes stůl na přítele. „Je to ošemetné.“

„Stejně mi to pověz.“

„Musíš navrhnout, že se s ní rozejdeš.“

„Už jsem ti říkal, že to nechci.“

„Řekl jsem, že to musíš navrhnout. Nemusíš to doopravdy udělat. Jak znám Dinu, jestliže rozchod navrhneš ty, nebude jí to připadat zdaleka tak lákavé.“

„Nebo jí to přijde jako skvělý nápad a nechá mě.“

„Právě proto je důležité jít na to správně. Musíš ji vzít za ruku, zadívat se jí hluboko do očí, nasadit výraz naprostého zoufalství a vysvětlit jí, že manželství mezi vámi prostě není možné.“

„A jaký důvod bych asi tak mohl uvést?“

„Fakta jsou dostatečný důvod. Nemáš prostředky, abys ji uživil.“

„To je pravda. Mám velmi málo vlastních peněz a ona to ví.“

„Připomeň jí to a navrhni – jemně – že byste si snad měli jít každý svou cestou? Ty to nechceš, samozřejmě, protože jsi do ní blázen a nemůžeš spát ani jíst, jak po ní toužíš, a tvé noci s ní jsou to nejúžasnější, co tě kdy potkalo, ale pro její dobro máš pocit, že se od ní musíš odtrhnout.“

Při tomto sobeckém proslovu, maskovaném šlechetným sebeobětováním, Clara málem vyskočila ze židle, ale podařilo se jí zdržet se toho tím, že jen pevně zaťala na stole ruce v pěsti. Upírala na ně pohled a náhle litovala, že není muž, aby mohla vyzvat tyhle ničemy na souboj a důkladně ty zaťaté pěsti využít. Za všechny ty neslýchané řeči.

„To nemůžu říct,“ namítal Lionel, zatímco Clara měla co dělat, aby udržela svůj vztek na uzdě. „Je to absurdní.“

„Je to absurdní? Chceš ji, ne?“

„Ano, ale…“

„Nechceš ji nechat, že ne?“

„Ne, ovšemže nechci. To už jsem ti pověděl.“

„Pak tedy, pokud nechceš za pár týdnů stát před oltářem v nejbližším farním kostele a odevzdávat celou svou budoucnost a to málo světských statků, co máš, ženě, kterou sotva znáš, měl bys najít slova, jež by ji přesvědčila o alternativě, která neznamená rozloučení.“

„Jenže i kdybych dokázal říct všechno to, co navrhuješ, jak na to, aby to působilo přesvědčivě?“

„Radím ti, abys strávil jednu či dvě noci předtím bez jídla a spánku. Pak budeš působit patřičně zdrceně.“

„Panebože,“ zakuckal se Lionel smíchy. „Ty jsi ale chytrý.“

Na rozdíl od Lionela Claře do smíchu nebylo. Při všech svatých, kypěla v ní krev. Pomyšlení, že ta ubohá mladá žena má být tak důkladně oklamána a přesvědčena tak nechutnými prostředky, aby pokračovala v nemravném vztahu – to přece bylo k nesnesení. Nečinně přihlížet, jak se jiná žena upíná k naději na manželství, když muž, jehož miluje, nemá v úmyslu ani si nepřeje jí ho nabídnout, bylo nepřijatelné. Kdyby se lidé dozvěděli o jejich zakázaném poměru, byla by zneuctěna a zostuzena. A kdyby otěhotněla, byla by ztracená, navždy zničená, a dítě by navíc trpělo stigmatem nemanželského původu a hanby.

Až do nynějška neměla Clara zdání, jak ďábelsky hluboko můžou někteří muži klesnout, nicméně tento rozhovor jí poskytoval rychlé a brutální vzdělání. Podle jejího názoru bude mít řečená mladá dáma štěstí, jestli od tohohle Lionela odkráčí hned teď, než bude pozdě. A pokud jde o jeho přítele…

Clara vrhla další pohled na muže, kterého prve přirovnávala k Adonisovi, a když to udělala, zjistila, že kouzlo pominulo. Ačkoliv byl pořád do puntíku stejně hezký jako před chvilkou, nedokázala v něm už vidět jakéhosi zlatého, rozevlátého boha. Viděla jen falešného neotesance, který si pohrává se ženami a povzbuzuje k tomu i ostatní.

Lionel znovu promluvil a Clara shledala, že její rozhořčení kvůli této Dině není silnější než její zvědavost. Naklonila se blíž k palmám, když pronesl: „I kdybych ji dokázal přesvědčit, jak jsem zdrcený představou, že to mezi námi skončí, nechápu, čemu to prospěje. Co jí zabrání jednoduše se mnou souhlasit a dát mi sbohem?“

„Pravděpodobně to udělá, ale klidně se vsadím, že to sbohem z její strany nebude upřímné. Odloučit se od tebe ve skutečnosti nechce, uvidíš. Touží po rozmáchlém, romantickém gestu z tvé strany, které ji ujistí, že ji máš rád, i když nejsi ochoten se s ní oženit.“

Clara se prudce kousla do rtu a obávala se, že tenhle muž toho ví o ženách až příliš.

„Jakém gestu?“ zeptal se Lionel nechápavě.

„Jestli o ni stojíš, budeš muset hodit hrdost za hlavu a prosit ji, aby tě neopouštěla. I kdyby šlo jen o jednu noc, jediný týden – veškeré drobečky, co ti nabídne, jsi ochoten přijmout. To chce slyšet.“

„Nejspíš ano, mně to však zní jako naprostý blábol.“

„Nebude, jestli to uděláš jaksepatří. Předvedu ti to.“

Příliš zvědavá, než aby zachovala opatrnost, po něm Clara vrhla další pohled úkosem a sledovala, jak zvedá ruku, aby přivolal číšnici, jež procházela kolem jejich stolu s tácem obtěžkaným něčím, co vypadalo jako Clařin čaj a vdolečky.

Číšnice se hned zastavila, po pravdě řečeno tak rychle, až jí obsah podnosu málem sklouzl na podlahu. „Ach,“ zajíkla se, když Adonis vstal a obrátil se čelem k ní. Clara si mezitím přesedla tak, že měla hlavu skloněnou, přičemž upírala pohled šikmo vzhůru, aby mohla dál pozorovat koutkem oka dění.

„Přejete si, pane?“ zeptala se dívka a z jejího hlasu zněla ochota vyhovět, která maličko přesahovala zdvořilost, obvykle projevovanou zaměstnanci čajovny.

„Věru že přeju, slečno…?“

„Clarková, pane. Elsie Clarková.“

„Slečno Clarková.“ Usmál se, a i když už Clara byla imunní vůči síle toho úsměvu, číšnice zřejmě nebyla. Když jí vzal tác z rukou, ubohá Elsie Clarková si toho zřejmě takřka ani nevšimla.

„Potřebuju vaši pomoc,“ pokračoval a otočil se, aby odložil podnos na stůl vedle sebe. „Víte, tady můj přítel si počínal se svou dámskou společnicí velmi neuváženě.“

To bylo zřejmě na chápání té chudinky příliš, neboť zmateně svraštila čelo. „Pane?“

„Čest požaduje, aby se rozešel s jednou dívkou,“ vysvětloval. „Není pro ni dost dobrý a je si toho vědom. Také ví, že je na místě přestat se jí dvořit, neboť je to ohleduplný gentleman.“

Clara se uchechtla, ale ostatní tři si toho naštěstí zřejmě nevšimli.

„Ovšem nesnese představu, že ji opustí,“ pokračoval Adonis. „Je celou tou věcí skutečně přímo zdrcený a požádal mě o radu. Rád bych mu předvedl, jak může odkládat nevyhnutelný konec co nejdéle, a tady by pro mě byla vaše pomoc nedocenitelná, slečno Clarková.“

Podle Clařina názoru se rozhodně nedalo tvrdit, že je gentlemanem muž, který se vyspal s nějakou ženou, vyznal jí lásku, nechce nabídnout počestný sňatek a nevidí nic špatného na tom, že s ní bude nadále sdílet lože, aniž by měl v úmyslu udělat někdy to, co se patří. Vykoukla mezi dlaněmi na muže sedícího vedle ní, a ačkoliv vypadal jako dobromyslný a příjemný chlapík, Clara věděla, že nic takového není. Je to záludný podvodník, stejně jako jeho přítel.

Zvedla pohled vzhůru a dívala se, jak Adonis bere ruku číšnice do svých. „Takže, slečno Clarková, jste ochotná mi pomoct?“

Pokud se dalo soudit podle zbožného výrazu slečny Clarkové, byla ochotna udělat cokoli, o co by ji tenhle muž požádal. Když přikývla, přitáhl si ji za ruku blíž k sobě.

„Mé drahé děvče,“ začal, „mluvíte o manželství, ale copak je to mezi námi dvěma možné? Jsem nula. Nic nemám. Vy jste urozená a vznešená dáma, tak půvabná, tak skvělá.“ Odmlčel se s její rukou v dlaních, pak pokračoval: „Zasloužíte si o moc víc, než bych vám kdy mohl nabídnout. Teď vám sice připadá, že na tom obrovském rozdílu v našem společenském postavení nezáleží, ale není tomu tak a já vím, že jednoho krásného dne to pochopíte. A až se to stane, vstoupí to mezi nás a vrhne to neodstranitelný stín na naše štěstí.“

Krucinál, pomyslela si Clara, do jejíhož hněvu pronikal náznak neochotného obdivu, ten člověk je sice zhýralec, ale talentovaný.

Odvážila se vrhnout na něj další pohled a zjistila, že stále zírá na číšnici, naprosto soustředěně. Pokud šlo o Elsie, profil její zdvižené tváře a uchvácený výraz jen ještě víc utvrzovaly Claru v názoru na bídný charakter tohoto muže a jeho talentu k přetvářce.

„Manželství,“ pokračoval, „přináší drsnou realitu, která kousek po kousku promění lásku v prach. Nesnesl bych, aby to, co máme, tu šílenou vášeň, kterou pociťujeme, semlela a zničila všední nuda, jakou manželství nevyhnutelně přináší. Co by pak s námi bylo?“

Elsie neodpovídala. Patrně nemohla, chudinka.

„Ne, má drahá. Manželství takových, jako jsme my, není možné. Zasloužíte si to, samozřejmě, ale musíme se stavět poctivě k naší situaci. Nemám peníze, abych vás uživil, a rozhodně nemám původ, který by vás byl hoden. A co vaše rodina? Určitě by se obrátila proti vám, kdybyste se provdala za neurozeného chlapíka, jako jsem já. Jak bych mohl způsobit takovou roztržku mezi vámi a vašimi příbuznými? Opravdu mě máte za takového lotra?“

„Mně připadáte úžasný,“ zašeptala Elsie, kteréžto vyznání ještě víc rozběsnilo Clařinu ženskou solidaritu, zčásti kvůli zbožnému tónu, jímž ta slova pronesla, a zčásti protože před necelou čtvrthodinou na něj sama měla stejný mylný názor.

„Drásá mě to, neboť jsem do vás blázen, ovšem nesnesu trýzeň pramenící z vědomí, že jsem vám zničil život manželstvím. Jestli opravdu toužíte po manželovi, budu muset ustoupit stranou, protože nejsem té role hoden. Tudíž se obávám, že se musíme navěky rozejít.“

Předstíral, že chce odtáhnout ruku, ale dívka ji pevně svírala; očividně nebyla ochotná ukončit to, co byl možná nejromantičtější okamžik mužské pozornosti, jaký kdy zažila. „Opravdu pro nás neexistuje žádná možnost?“ zeptala se odporně zoufalým hlasem a vinula se k jeho ruce.

Následovala pauza. „Napadá mě jen jediná, a to je ta, kterou už prožíváme. Jednoho krásného dne to mezi námi ukončíte, to vím, a mně to zlomí srdce. Ale snažně vás prosím,“ vtiskl na její ruku vroucný polibek, „ať ten den nenastane dnes.“

Elsie znovu vzdychla; ze skutečnosti, že na samém konci proslovu úplně obrátil, jí zřejmě zůstával rozum stát. Zírala na něj v omámeném a němém úžasu, avšak dostalo se jí jen málo času, aby si vychutnala romantický okamžik. S obratností, kterou Clara nemohla než obdivovat, se vyprostil z Elsiina sevření a nechal její nehybnou ruku viset ve vzduchu.

„Vidíš, Lioneli?“ pronesl konverzačním tónem, vrátil se na své místo a přiměl tak Claru opět odvrátit pohled. „Jde to.“

„Nejspíš ano, když to člověk udělá jako teď ty,“ souhlasil jeho přítel se smíchem.

„Co říkáte, Elsie?“ zeptal se Adonis číšnice. Zjevně si byl tak jistý silou své přitažlivosti, až nabyl dojmu, že ji klidně může oslovovat křestním jménem, ten drzoun. „Kdybyste byla dáma, odešla byste? Nebo byste zůstala?“

„Mám za to…“ Elsie se odmlčela a pak si odkašlala, jako by se snažila vzpamatovat. „Mám za to, že bych zůstala,“ vypravila ze sebe nakonec. „Ne navždy, abyste věděl,“ dodala, jako by chtěla zdůraznit, že jí ještě zbyl kousek hrdosti. „Děvče se musí dívat do budoucnosti, víte.“

„Zcela správně.“ Čajové šálky zarachotily a Clara se úkosem dívala, jak muž zvedá podnos a podává ho číšnici. „Děkuju vám za pomoc.“

Jakkoli zněl jeho hlas přívětivě, ta slova jasně vyjadřovala, že ji propouští, a dívce to došlo. „Velice rádo se stalo, pane,“ zamumlala. Přijala podávaný tác, udělala pukrle a vzdálila se.

„No?“ zeptal se Adonis a znovu zaměřil pozornost na svého přítele, kdežto Clara se zaměřila na číšnici, obcházející palmy s její objednávkou. „Co říkáš?“

„Říkám, že by ses měl dát k divadlu,“ opáčil Lionel, zatímco Elsie postavila Clařin podnos na stůl a začala jí servírovat čaj. „A mám za to, žes vyřešil mé dilema.“

„Tohle ti získá čas, Lioneli. Nic víc. Koukej ten čas dobře využít.“

Oba muži vstali. Clařina nádobka s džemem bouchla o stůl a Elsie zmizela jako střela, hrnula se ke dveřím, aby asistovala pánům při odchodu.

Zatímco oba muži obcházeli palmy a následovali číšnici do přední části čajovny, Clara popadla jeden z dopisů, které předtím otevřela, sklonila hlavu a předstírala, že si jich vůbec nevšímá. Adonis se obrátil ke dveřím, Lionel obešel stůl, aby ho následoval, a Clara zvedla zrak a pozorovala jejich záda, když platili účet; nedokázala myslet na nic než na tu ničemnou lest, která má být využita proti nic netušící ženě.

Někdo by ji měl varovat, co se chystá, říkala si Clara, mhouříc oči na architekta tohoto plánu, jenž vycházel za přítelem z čajovny. Někdo by jí měl povědět, jak ohavně bude zneužita její náklonnost. Ale jak, uvažovala Clara, se dá něčeho takového dosáhnout?

Vraštila čelo a uvažovala.

Tahle Dina, jak věděla, patřila ke společenské smetánce a tato skutečnost nabízela určité možnosti. Clara byla koneckonců vnučka vikomta a teď už také švagrová vévody, takže měla patřičný přístup do společenského okruhu této ženy, ale záleží na tom? Vlastně se ještě nezačala pohybovat ve společnosti, neznala mnoho dam mimo vévodovu rodinu a mezi těmi nemnoha, s nimiž se setkala, nebyla žádná mladá vdova jménem Dina.

Clara vzdychla a napřímila se. Znát příjmení dotyčné by bylo mnohem užitečnější než pouhé křestní jméno. Přesto by se mohla aspoň poptat vévodových sester. Ty by snad věděly, o koho se jedná.

Ale i kdyby ji Clara dokázala identifikovat, co potom? Stěží mohla přistoupit k mladé dámě, kterou neznala, a vyhrknout na ni, že její tajný milenec je ničemný podvodník. Takovým dobrým skutkem by si nejspíš vysloužila políček.

A kromě toho, říkala si se zasmušilým pohledem na hromadu korespondence před sebou, má vlastní problémy.

Zčistajasna bleskl Claře hlavou nápad, šílený, neuvěřitelný nápad, který nejenže mohl vyřešit její nejnaléhavější problém, ale také ušetřit jiné ženě do budoucna zklamání a zkázu.

Clara se napřímila na židli, přitáhla si k sobě list papíru na poznámky a chopila se plnicího pera. Chvilku přemýšlela, pak se pustila do psaní. O pouhých několik minut později odložila plnicí pero a položila svůj výtvor na dopisy před sebou, přičemž pociťovala chmurné uspokojení.

Její první sloupek lady Věrnoláskové už byl hotový. Zbývalo jen doufat, že Dina Kdovíjaká čte Weekly Gazette.

Kapitola 3

Rex si nepotrpěl na večírky urozené společnosti. Vzhledem ke svému dost hříšnému smyslu pro humor se daleko lépe bavil v nižší společnosti. Nicméně byl vikomt Galbraith, jediný syn hraběte z Leylandu, a k tomuto postavení patřily určité společenské povinnosti, z nichž většina zahrnovala jeho pratetu Petunii. Tetinka nejenže byla v současnosti jediným zdrojem Rexových příjmů, ale také objektem jeho nejhlubší náklonnosti, a když se rozhodla zahájit společenskou sezonu uspořádáním plesu, věděl, že jeho přítomnost je naprosto nutná.

Právě proto se Rex nechal od svého komorníka obléct do fraku, nasadil si na hlavu jeden z těch směšných cylindrů a trmácel se ze svého skromného řadového domu v Half Moon Street do luxusního a elegantního domova pratety Petunie v Park Lane, připravený na to, že mu budou nejméně dvě hodiny šlapat po nohou a vemlouvat díru do hlavy nervózní debutantky.

Tetin taneční sál byl jen zčásti zaplněný, neboť jeho rodinná příslušnost vyžadovala dochvilnost namísto elegantně pozdního příchodu. Nebyl však, jak záhy zjistil, dost dochvilný, aby to tetince vyhovovalo.

„Vidím, že ses uráčil objevit až pěkně po jedenácté,“ pronesla, když se u ní zastavil těsně před dveřmi do tanečního sálu. „Už jsem se bála, že umřu stářím, než se tě dočkám.“

Každý jiný by se mohl domnívat, že takové uvítání vyjadřuje citovou chladnost, ale Rex se nedal oklamat a naklonil se k ní, aby jí vtiskl na vrásčitou tvář láskyplný polibek. „Ono už je po jedenácté? A ty jsi v takovou nekřesťanskou hodinu ještě vzhůru, tetinko Pet.“ Odtáhl se a nasadil starostlivý výraz. „Neměla by sis dát dávku rybího tuku a jít do postele? Ve tvém věku není opatrnosti nikdy nazbyt, jak víš.“

„Drzé štěně.“ Pohodila hlavou směrem k otevřeným dveřím tanečního sálu za jejich zády, kde se už hosté hemžili v očekávání tance, který měl brzy začít. „Odměnou za hubatost ti bude zahájení plesu.“

Zaúpěl. „Musím? Nemůže to být strýček Bertie? Kdepak je ten stařík, mimochodem?“ rozhlížel se po strýci.

„Můj synovec se dnes ráno kapánek nachladil a šel si lehnout. Za pár dní bude v pořádku. Má milá lady Seaforthová,“ dodala, pohlédla přes Rexe k nově příchozím a významně do něj šťouchla nohou.

Rex pochopil, co se od něj bude žádat v nepřítomnosti strýčka Bertieho, stoupl si vedle pratety a pronesl patřičné uvítání k lady Seaforthové a jejím dcerám, které byly obě – chválabohu – vdané, a tudíž nedostupné jakožto píce pro Petuniina oblíbeného koníčka.

Tetinka, sama neprovdaná a bezdětná, byla velice romantické povahy a stanovila si jako hlavní životní cíl opatřit partie pro všechny své dosud neprovdané a neženaté neteře a synovce dřív, než sama odejde z tohoto světa. Protože byl Rex dědicem hraběcího titulu, věnovala mu v tomto směru obzvláštní zájem a zdůraznila tuto skutečnost, jen co dámy Seaforthovy přešly do tanečního sálu.

„Nemusíš si dělat starosti s hledáním partnerky k úvodnímu tanci,“ prohlásila. „Už jsem ti ji vybrala.“

Tato zpráva nebyla nijak překvapivá, ale rozhodl se předstírat nevědomost. „Je to Hetty?“ zeptal se a rozhlížel se davem, jako by pátral po své oblíbené sestřenici. „To je skvělé. Jestli je to Hetty, nevadí mi zahajovat ples.“

„Henrietta to není,“ sdělila mu tetinka zdrcujícím tónem. „Klidně si můžeš hledat životní partnerku v mnohem širším okruhu než mezi vlastními sestřenicemi.“

Už mnohokrát se jasně vyjádřil, že si nebude hledat životní partnerku nikde a nikdy, ale takové ujištění zřejmě Petuniino odhodlání ani v nejmenším nenahlodalo.

„Vážně, teti, nechápu, proč se tolik stavíš proti tomu, aby se za mě Hetty provdala,“ řekl místo toho s vážným a upřímným výrazem, i když vší silou potlačoval smích. „Dostala bys nás do chomoutu oba dva jednou ranou. A provdat se za bratrance bylo dost dobré i pro královnu, ne?“

Odpověděla mu sarkastickým pohledem, sdělujícím, jak dobře ví, že ji škádlí. „Victoria jakožto královna musela brát při vdavkách do úvahy otázky, které nás ostatní nesvazují.“

„To je nový způsob, jak nazvat husu labutí,“ uculil se. „Ale nemusíš se bát, že by si mě Hetty někdy vzala. Hýkala by nad takovou představou smíchy.“

„A přesto se obávám, že ten, kdo odmítá brát manželství vážně, jsi ty.“

„Naopak,“ opáčil ihned. „Beru ho velmi vážně – zvlášť to, jak se mu vyhnout.“

„Vážně, Galbraithe, moc mě zlobíš. Na podzim ti bude dvaatřicet. Jak dlouho ještě hodláš uhýbat před nejdůležitější povinností svého společenského postavení?“

„Dokud mě neuloží do hrobu. A ještě déle, pokud to půjde.“

„A nebereš ohled na to, co se stane s titulem a panstvím. Tvůj otec očekává, že se oženíš, a to právem. Nemáš bratry a tvůj strýc Albert, protože je synem mé zesnulé sestry, dědit nemůže. Jestli se neoženíš a nebudeš mít vlastní syny, všechno připadne bratranci tvého otce z třetího kolena, kdybys měl zemřít.“

Jako by to všechno už nevěděl. Rex potlačil povzdech a tetinka pokračovala. „Thomas Galbraith je muž, s nímž se nikdo z nás v životě nesetkal. Je starší než ty, a přesto nemá dědice. Po pravdě řečeno, ani není ženatý, takže…“

„… takže bys ho možná měla pozvat na ples, ne?“

Ignorovala neuctivou poznámku. „Vlastní obuvnický závod v Petticoat Lane. Obuvnictví, tážu se tě – je to snad příprava na to, aby se někdo stal hrabětem?“

„Obuvník hrabětem z Leylandu?“ Předstíral zděšení. „Nebesa, takový nápad!“

„Nemluvím o jeho profesi. Jde o nedostatek znalostí a přípravy. Thomas Galbraith se vůbec nevyzná v řízení tak velikého panství, jako je Braebourne.“

„Jaké znalosti potřebuje? Dane je zdatný správce. A od té doby, co se papá přestěhoval do Londýna a dům pronajal…“

„Jenom než se oženíš.“

Tentokrát svůj vzdech nepotlačoval, ale když promluvil, snažil se, aby mu hlas zněl co možná vlídně. „To se nestane, tetinko Pet, jak už jsem mnohokrát řekl. A jestli se o tom máme zase hašteřit,“ dodal dřív, než stihla odpovědět, „budu se muset napít.“

Vrhl pohled do hlavní chodby, aby si ověřil, že další hosté dosud odkládají ve vstupní hale pláště, omluvil se a vstoupil do tanečního sálu. Zamířil k nejbližšímu lokajovi s podnosem plným stříbrných číší, přičemž nespouštěl oči ze dveří a předstíral obrovskou nerozhodnost nad tím, zda si má vybrat klaret, nebo rumový punč.

Vřele Petunii miloval a věděl, že ona ho má ráda stejnou měrou, ale dnes měla v očích ocelový lesk, který mu sděloval, že nadcházející večer – ostatně stejně jako celá společenská sezona – bude možná pro oba obzvlášť náročný.

Kdykoli jindy by se mohl vyhnout možnosti rozepře tím, že by se vmísil mezi hosty, ale když strýček nebyl schopen fungovat jako hostitel, povinnost vyžadovala, aby si stoupl vedle pratety a pomáhal jí vítat přicházející hosty, dokud se nezačne tančit. Když tedy chodbou k tanečnímu sálu vykročili nejnovější příchozí, sebral z tácu číši rumového punče a vrátil se k Petunii. Jakmile však hosté postoupili dál, teta se vrátila k předchozí debatě a zřejmě jí bylo jedno, bude-li výsledkem hádka.

„Oba tvoji rodiče jsou dost zklamaní, troufám si říct, tím, jak naprosto nedbáš svých povinností.“

Vybuchl smíchem nad tím prohlášením a důkladně si přihnul z poháru. „Zmínka o mých rodičích mě sotva dožene k oltáři, tetinko Pet.“

„Manželství tvých rodičů bylo vždy… obtížné, to máš pravdu, ale aspoň splnili svou primární povinnost. A navíc,“ dodala dřív, než stihl odpovědět, „jejich situace ti nedává záminku, abys ignoroval svou. Také, měla bych dodat, není jejich nespokojenost rozumný důvod k odsouzení manželského stavu jako takového.“

„Nejsem si jistý, jestli by v tom s tebou souhlasili všichni naši známí.“ Otočil se a ukázal sklenkou k davu v tanečním sále za jejich zády. „Kvůli hluboké vzájemné nenávisti mamá a papá a kvůli naprostému nedostatku diskrétnosti mohl bulvární tisk udržovat veškerou společnost v obraze ohledně zoufalého stavu jejich manželství, od prvního poměru mamá přes všechny skandály a všechny odvety až po konečnou právní odluku. Vzhledem k tomu, jaké trápení se jim podařilo navzájem si způsobit během čtrnácti let soužití, asi naši přátelé naprosto chápou, proč opovrhuju manželstvím.“

„Celé to skončilo před deseti lety, když se rozešli. Všichni už na to úplně zapomněli.“

Otočil hlavu a tvrdým pohledem se střetl s pratetiným rozhořčeným. „Já ne.“

Její výraz okamžitě zněžněl. „Ach, propána,“ pronesla hlasem tak soucitným, až ho to přimělo odvrátit zrak a odvést hovor od své osoby.

„Ani mamá a papá nezapomněli,“ poznamenal. „To mi věř.“

Jen co ta slova vypustil z úst, už jich litoval, neboť Petunia po nich okamžitě skočila. „A jakpak to víš?“ zeptala se.

Rex teď zabředl do ošemetné debaty, jíž se vždy velmi pečlivě vyhýbal, a věděl, že musí našlapovat opatrně. „Zastavil jsem se u papá, když přijel do města, načež se okamžitě pustil do výkladu na své oblíbené téma: matčina nevěrná povaha. Moje návštěva byla tudíž krátká.“

„Překvapuje mě, že ses vůbec obtěžoval ho navštívit. Nemá tě poslední dobou moc rád, jak víš, a nehodlá obnovit tvůj příjem z panství, dokud se neoženíš.“

„A přesto zůstávám poslušným synem,“ opáčil Rex lehkovážně.

Ironie Petunii neunikla. „Jen v některých ohledech,“ prohlásila suše. „Tvůj otec touží po tom, aby ses oženil, stejně jako já.“

„Ach, ale je v tom rozdíl. Ty máš největší starost o mé štěstí, papá o dědickou posloupnost.“

„Ať tak nebo tak, na názor tvého otce jsem nebyla zvědavá,“ odtušila tetinka a moudře se nenamáhala ujišťovat ho o otcově pochybné náklonnosti. „Myslela jsem na tvou matku. Odkud víš, jak se k té věci v současnosti staví?“

Tak to by bylo to opatrné našlapování. Zašklebil se a znovu upil punče.

„Neříkej mi, že si s ní zase píšeš?“ Petunia vydala rozhořčený zvuk, než se stihl rozhodnout, jak odpovědět. „Jeho zjištění, že s matkou komunikuješ – a žes jí dával peníze – jsou hlavní důvody, proč tě vůbec odřízl od příjmů. Ještě štěstí, že jsem ho mohla nahradit.“

„Velké štěstí,“ souhlasil. „Jsi zlato, tetinko Pet.“

„Proč? Že beru tvému otci vítr z plachet, nebo že ti poskytuju zdroj financí, abys mohl utrácet za povrchní mládenecké radovánky?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Nesnáze s láskou.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.