Přeložila:

EVA BROŽOVÁ

Meghan March: Vzdorující královna

Vydání první

Copyright © 2017 by Meghan March

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2419. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Defiant Queen vydaného v roce 2017

Český překlad © 2021 Eva Brožová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover design: Letitia Hassar, RBA Designs

Cover photo: Sara Eirew

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1545-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1561-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

MEGHAN MARCH

VZDORUJÍCÍ

KRÁLOVNA

Mount Trilogy 2

O knize

Jsem jeho zábava. Jeho hračka. Splátka dluhu.

Říkám si, že Mounta nenávidím, ale tělo mě zradí pokaždé, když vstoupí do místnosti. Jak ho můžu chtít, a současně se ho bát?

Varovali mě, že mi poplete hlavu. Postaví můj mozek proti mému tělu.

Ale nedošlo mi, že nastane totální zmatek.

Mělo mě to napadnout. Pro Mounta neplatí žádná pravidla.

Nevzdám se. Neprojevím slabost. Neustoupím a vyjdu z téhle dohody bez jizvy na srdci i na duši.

Ale on má jiné plány…

Vzdorující královna je druhý díl trilogie o Lachlanu Mountovi.

JEDNA

Mount

Před třiceti lety

Když ta holka stoupala se sociální pracovnicí po rozbitých schodech verandy, po zádech mi přejel mráz. Hubená blondýnka si při průchodu rozervanými síťovými dveřmi tiskla k hrudníku černý pytel na odpadky. Nemusel jsem být génius, abych uhodl, že uvnitř má všechen svůj majetek.

Já se se svým pytlem stěhoval během posledních devíti let čtrnáctkrát. To, kolikrát mě někomu předali předtím, jsem si nepamatoval. Moje první vzpomínka byla hryzavá bolest v žaludku, a tak jsem poprosil o nášup a můj pěstoun mě praštil do obličeje. Byly mi čtyři, nebo mi to aspoň tvrdili. Bylo těžké být v obraze, když jste neviděli svíčky na narozeninovém dortu, protože jste nikdy žádný neměli.

Kdyby paní Holidayová neumřela, vsadím se, že bych ho dostal, možná dokonce každý rok. Jenže vážně onemocněla, a když bylo zřejmé, že se o nás už nebude moct starat, po šesti měsících mě odvezli do jiné rodiny. Tenkrát jsem měl poprvé pocit, že o mě někdo stojí. Poprvé mě někdo nechal, abych si sám vybral v obchodě oblečení. Poprvé se mě někdo zeptal, co chci k večeři. Poprvé jsem měl pocit, že mám skutečnou mámu. O to bylo všechno horší, když z mého života zmizela. Naučilo mě to, že nesmím k ničemu nebo nikomu přilnout, protože to v budoucnu nepřinese nic dobrého.

Každá rodina před a po ní byla jinou verzí stejné sračky. Nebyli jste jedno z jejich vlastních dětí; byli jste výplatní šek, kvůli kterému nemuseli hnout prstem. Stěží vám dali najíst. Měli jste kliku, když vám někteří z nich věnovali kartáček na zuby. A oblečení? To, co darovala charita nebo možná z čeho jejich vlastní děti vyrostly. Nic nového, to bylo jasné jako facka.

Tílko, které jsem měl právě na sobě, bylo víc flekaté než bílé, a když jsem se začátkem týdne zachytil o plot a roztrhl si ho, Jerry mě opřel o zeď domu a sundal si pásek, aby mi dal lekci, což s oblibou dělal několikrát týdně – hlavně potom, co vypil šest piv a vykouřil pár cigaret.

Ani zlí opilci nebyli nic nového.

Kdyby Jerry nebyl o třicet cenťáků vyšší a sedmdesát pět kilo těžší než já, vrátil bych mu to hned poprvé, co ten pásek vytáhl z kalhot. No, tohle, a taky jsem věděl, že nebude mít kdo chránit Destiny, když mě z toho domu vykopnou. Bylo jí teprve šest, ale všiml jsem si, jak se na ni Jerry díval. Nebylo to správné, a tak jsem dělal všechno proto, abych byl pořád s ní.

Často jsem v noci vyklouzl ze svého pokoje a spal u jejích dveří, jen abych měl jistotu, že se Jerry o nic nepokusí. Nevěřil jsem tomu tlustému hajzlovi ani nos mezi očima, a to ho měl obrovský.

„Jsme moc rádi, že konečně může být Destiny pohromadě se svojí sestrou. Jmenuje se Hope – Naděje. Hezky ji všichni pozdravte,“ zašvitořila sociální pracovnice se stejnou nadějí v hlase, jako bylo jméno té holky. Nechápala, že v tomhle domě žádná naděje není, dokonce ani když tu s námi bude Hope bydlet.

Žádná naděje v celém tom podělaném systému.

Jerry, jeho žena Dixie a jejich synátor Jerry junior zpovzdálí sledovali, jak se Destiny rozběhla k sestře a pevně ji objala kolem pasu. Synátor si ode mě držel odstup. Možná proto, že Jerry s Dixie mi dovolili sprchu jen jednou týdně. Aby ušetřili za vodu, aspoň to říkali. Když ta nová holka hodila pytel na podlahu, aby Destiny objala, Jerry si přejel jazykem po zubech a civěl na ni, jako by byla jeden z těch tlustých stejků, které si pro sebe nosil domů od řezníka.

Okamžitě se mi stáhl žaludek. I když byla tak malá, došlo mi, že je starší, než jsem si myslel. Pravděpodobně starší než já. Měla už narostlá prsa a rozhodně nenosila podprdu.

Jerry nedokázal od těch jejích koziček odtrhnout oči a ani se to nesnažil zamaskovat.

To, jak se díval na Destiny, nebylo správné, to, jak se díval na Hope, byl totální hnus. V kůlně v krabici jsem našel jeho porňáky – myslel si, že je tam nikdo nenajde. Líbily se mu mladé, blonďaté buchty a já chtěl na sociální pracovnici zahulákat, aby obě ty holky vzala a odvedla je co nejdál od tohohle domu.

Ale věděl jsem, co se stane, jestli si pustím pusu na špacír. Vykopnou mě, takže je před Jerrym nebude mít kdo chránit.

„Moc jsi mi chyběla,“ pošeptala Hope Destiny, když se svezla na špinavém linu na kolena. Dlouho, pevně se objímaly, pak zvedla Hope oči a upřela je na zbytek naší rodiny.

Jerry k ní samozřejmě přistoupil jako první. Když k ní natáhl ruce, na pupku se mu napnulo bílé tílko. „Jsem tvůj nový tatínek, Hope. Vítej doma.“

Hope vytřeštila oči, zadívala se mimo něj a zachytila můj pohled. Vrána k vráně sedá. Poznala, že nejsem jedno z vlastních dětí. Nepatrně jsem zavrtěl hlavou, abych ji varoval.

Všechna čest – ta holka si okamžitě všimla jasných signálů, což znamenalo, že má za sebou sračky, ze kterých bych dostal amok.

Jednou rukou objímala Destiny a druhou podala Jerrymu, ale ten parchant byl neodbytný. Sevřel obě holky v náručí.

„Mám pocit, že je moje rodinka konečně úplná.“

Dixie na Hope kývla. Moc toho nenamluvila, pravděpodobně proto, že celý den nasávala z dvoulitrové láhve Spritu. Jenomže v ní nebyly bublinky – když poprvé potom, co jsem se sem nastěhoval, usnula na gauči jako špalek, odšrouboval jsem víčko.

Vodka.

Měl bych tu sračku ve třinácti letech znát? Asi ne, ale neměl jsem normální dětství. Navíc měla vždycky plné ruce práce, aby zamaskovala modřiny, které jí zůstaly po těch nocích, kdy Jerry v jejich ložnici ohulil magneťák na plné koule.

Asi se nebylo čím chlubit, ale od té doby, co jsem si byl už naprosto jistý, že skončím v pekle, protože moje poslední pěstounka mi s oblibou říkala „satanův zplozenec“, jsem byl za ty noci vděčný. Existovala totiž menší pravděpodobnost, že Jerry vyjede po Destiny.

Ale Hope? Kurva, Hope znamenala problém.

Jerry je po trapně dlouhém objetí konečně pustil. Sociální pracovnice pořád zářila, že se jí podařilo znovu spojit oddělené sourozence.

„No, teď půjdu, abyste se mohli líp seznámit.“ Podívala se na Dixie. „Víte, co máte dělat. Nic nového.“

Když se Jerry rozesmál, spodní lem tílka mu vyjel nahoru, takže mu pupek visel přes kalhoty. „Myslíte kromě vyšší částky na šeku, kterej každej měsíc dostáváme.“

Úsměv sociální pracovnice o pár wattů pohasl, ale přikývla. „Samozřejmě.“ Podívala se na holky, soustředila se však hlavně na tu novou. „Kdyby sis se mnou chtěla z nějakého důvodu promluvit, máš moje číslo. Doufám, že se ti bude v novém domově líbit, a jsem moc ráda, že jste s Destiny konečně zase spolu.“

„Bude to tady zbožňovat,“ ujistil ji Jerry.

Jakmile sociální pracovnice odjela, Jerry omotal Hope kolem nadloktí svoje tlusté prsty. „Ukážu ti tvůj novej pokoj. Budeš hned vedle mě a Dixie.“

„Můžu bydlet s Destiny,“ namítla Hope. „To je v pohodě. Nepotřebuju vlastní pokoj.“

Jerry si znovu přejel jazykem po zubech. „Na společnej pokoj jsi moc velká. Je tu spousta místa. Pojď a nehádej se.“

Ten hnusný, děsivý pocit sílil, když ji Jerry vlekl po schodech nahoru a zřejmě mířil do místnosti, kde bydlelo jiné děcko v pěstounské péči předtím, než jsme se pár dní po sobě objevili my s Destiny.

Podle toho, co říkal Jerry junior, to byla taky holka. Bylo mu teprve sedm, takže mi nedokázal vysvětlit, proč odešla, a já si nebyl jistý, jestli to chci vědět.

Jak pytel s jejími věcmi narážel cestou do schodů, Hope na mě upírala modré oči, úplně stejné, jako měla Destiny. Viděl jsem v nich strach. Věděla, že právě vstoupila do sudu se střelným prachem, který čeká na jiskru, aby jí vybuchl do obličeje.

Díval jsem se jí do očí, dokud nezmizela za rohem nahoře na schodišti, ale v tu chvíli jsem si slíbil, že jestli se jí ten tlustý hajzl dotkne… kašlu na všechna předsevzetí.

První týden spala Hope v pokoji u Destiny, protože Destiny brečela, jakmile jí sestra zmizela z dohledu.

Jerry už toho měl plné zuby. Když dneska praštil do pracovního pultu tak prudce, až laciné nádobí zařinčelo, byl opilý a rozzuřený.

„Přestaň řvát. Hope ti nikam neuteče a dneska večer bude spát v tom svým zkurveným pokoji, ať se ti to líbí, nebo ne.“

Celý týden jsem skoro nezamhouřil oči, protože jsem mu nevěřil. Z nevyspání jsem byl jako mátoha a při vyučování, na které jsem stejně kašlal, jsem byl ještě víc mimo než obvykle. Od chvíle, co jsem začal chodit do téhle školy, jsem strávil víc času v kanceláři ředitele než ve třídě. Ale očekávali to ode mě, od nás všech děcek v systému. Jako by od prvního dne věděli, že jsme k ničemu, tak proč se vůbec snažit.

Byli jsme pro ně odpad.

U mě to byla pravda. Řekli mi totiž, že mě moje máma nechala na schodech kostela ve Francouzské čtvrti a jeptiška mě našla ve vlastních hovnech.

Byl to docela příhodný začátek toho, jak můj život pokračoval. Cejch toho, co jsem, kdo jsem, mě pronásledoval na každém kroku.

Občas mě napadlo, jestli mě moje máma pojmenovala, než se na mě vykašlala, ale stejně to bylo fuk. Jediné jméno, které jsem měl, mi daly jeptišky – Michael. Stejně běžné jako ostatní biblická jména, jež dávají odloženým dětem.

„Ne! Chci svoji ségru!“ vykřikla Destiny.

Jerry ji popadl za hubenou paži, přitáhl si ji k sobě a druhou rukou zašátral po přezce na pásku. „Chceš bulet? Jestli hned nezavřeš hubu, budeš k tomu mít dobrej důvod.“

Hope si klekla před mladší sestru, takže měla oči ve výšce Jerryho rozkroku. „To je v pohodě, Desi. Budeme jen dva pokoje od sebe. Až se ráno probudíš, pořád tady budu. Nedovolím, aby nás zase rozdělili. Slibuju.“

Z toho slibu jsem poznal, že Hope není v systému tak dlouho, jak jsem si myslel. Kdyby byla, věděla by, že sliby jsou na hovno. Nedají se dodržet.

Jerry dál držel Destiny a přezku pásku, ale díval se na Hope. Nebo spíš na její triko.

Někdo by jí měl koupit podprdu, ale bylo mi jasné, že od Jerryho žádnou nedostane.

„Vidíš, tvoje sestra umí poslouchat. Je to hodná holka.“ Přejel si jazykem po zubech. „Moc hodná holka.“

Věděl jsem, že se dneska v noci zase nevyspím.

Než Jerry začal jednat, čekal, až Destiny usne a Dixie se v obýváku opije do bezvědomí. Měl jsem pocit, že mi na víčkách leží snad tuna cihel a táhne je dolů, ale jakmile zavrzala stará dřevěná podlaha, věděl jsem, že je to on.

Srdce mi zběsile bušilo, když jsem vyklouzl ze svého pokoje a překročil vrzající prkna, která jsem si od svého příjezdu uložil do paměti. Pohybovat se tiše mělo své výhody.

Když otevřel dveře, panty, jež už dávno potřebovaly promazat, hlasitě zaskřípaly.

Došel k Hopině posteli a já z chodby viděl, že se prudce posadila a přitáhla si deku k hrudníku, jako když držela ten pytel s věcmi.

Jerry se na ni vrhl a přitiskl jí dlaň na pusu. „Neječ, nebo to bude pro tebe ještě horší.“

Hope se s ním prala, ale Jerry jí vepředu roztrhl tenoučkou košilku, takže se ukázala její malá prsa. Jerry jedno popadl a stiskl. Jeho druhá ruka zmizela pod dekou.

„Připrav se zaplatit nájem, holka. A zaplatíš i za ségru. Jestli nechceš, abych si ho vybral přímo od ní. Vsadím se, že křičí stejně hezky jako ty.“

V prázdném břiše se mi vařil vztek a měl jsem co dělat, abych se z jeho slov nepozvracel. Nezasloužil si žít.

Napnul jsem ruce a pevněji sevřel baseballovou pálku, kterou koupil Jerrymu juniorovi, měl jsem ji přes rameno. Kvůli záchraně nevinné duše bych klidně likvidoval grázly každý den.

Prošel jsem dveřmi, právě když z ní Jerry strhl deku.

„Neopovažuj se jí kurva dotknout.“

Jerry se prudce otočil a podíval se na mě, ale já jen slyšel Hopin vyděšený nářek.

Jerry si všiml pálky, kterou jsem měl přes rameno. „Co si kurva myslíš, že s tím uděláš, hochu? Chceš, abych ti ji narval do prdele, když seš takovej frajer?“

Pohnul se rychleji, než bych u něj čekal, zvedl sádelnaté tělo z postele, zaútočil na mě jako býk a pták mu visel z ušmudlaných gatí jako scvrklý párek.

Ta svině.

Nemyslel jsem. Rozmáchl jsem se.

Jenže Jerry uhnul a pálka ho praštila ze strany do krku. Zavrávoral dozadu, narazil do zdi a chytil se za krk. Pak se svezl na podlahu. Hope tiše brečela v posteli a roztřesená strachy šátrala po dece, aby se přikryla.

Jerry lapal po dechu, když jsem k němu přistoupil, a mně se zvedl kufr z pomyšlení, co by jí udělal, kdybych tu nebyl. Kdyby neuhnul, tou první ránou bych mu rozmašíroval hlavu jako meloun, ale byl jsem rád, že se to nestalo. Nezasloužil si zhebnout tak snadno nebo rychle.

Dospělý chlap, který se pokoušel znásilnit čtrnáctiletou holku, si zasloužil chcípnout pomalu, v co největších bolestech.

Přitiskl jsem mu konec pálky na ruce, kterými si zakrýval to, co v něm ten úder porouchal, a postupně jsem zvyšoval tlak, abych mu přiškrtil přívod kyslíku do plic.

„V tomhle zkurveným domě se už nikdy žádný holky nedotkneš.“

Jerrymu s každou další vteřinou vylézaly oči z důlků o něco víc. Konečně, poprvé od chvíle, kdy jsem vstoupil do téhle díry, jsem v nich viděl strach.

To mě ještě víc vybudilo, a zatímco se – marně – snažil uvolnit ruce, bez váhání jsem na pálku přitlačil.

Brzy ztratí vědomí a já chtěl, aby si ten strach a bolest pořádně užil. Jestli jsem se nepletl, nebylo to o nic horší než to, co způsobil spoustě dalších bezmocných děcek.

„Už nikdy, Jerry. Slyšíš mě?“

S co největší silou jsem mu přimáčkl pálku na ruce, ozvalo se ostré lupnutí a pak jsem sledoval, jak mu z očí vyprchává život.

Ještě jednou jsem se o pálku celou vahou opřel, abych se ujistil, že je doopravdy po něm. Když se svalil na bok, Hope začala brečet hlasitěji. Sehnul jsem se, abych Jerrymu zkontroloval pulz.

Nic. Z toho hnusného srdce se neozval ani jediný úder.

Právě jsem prokázal světu laskavost.

Když jsem se narovnal a s pálkou v ruce zachytil její pohled, pořád v něm měla strach. Ovšem tentokrát jsem nevěděl, koho se bojí víc, i když bych to asi dokázal uhodnout.

Ale třeba jsem se spletl.

Hope vyskočila z postele s dekou omotanou kolem těla a vrhla se ke mně. Objala mě kolem pasu. „Díky.“

Jak se mi její slzy vsakovaly do špinavého trika, stěží jsem to slovo mezi vzlyky rozeznal.

„Udělal jsem jen to, co jsem musel. Teď se obleč a sbal si věci. Dojdu pro Destiny. Z tohohle domu musíte okamžitě pryč. Odvedu vás do církevního útulku, kterej je pár bloků odtud. Řekneš, ať zavolají sociální pracovnici, a povíš jí, co ti chtěl Jerry udělat.“

Otočila hlavu a podívala se na Jerryho tělo. „Co jí mám říct o… tomhle?“

„Pravdu.“

Hope ke mně zvedla uslzené modré oči a zase v nich měla strach. „Ale půjdou po tobě –“

„Nikdy mě nenajdou.“

Hope si skousla ret a pustila mě.

„Pohni kostrou. Musíme vypadnout.“

Jakmile jsem z toho domu vyšel, s oběma holkami schoulenými za zády, došlo mi, že se moje poslední pěstounka spletla, když mě nazývala zplozencem satana.

Byl jsem samotný ďábel.

DVĚ

Mount

Současnost

Keira mě dohání k šílenství, narušuje moje sebeovládání, což jsem nikdy nikomu nedovolil.

Práskl jsem dveřmi.

Nejednám ve vzteku. Už ne. Veškeré moje činy jsou výsledkem chladné, detailní úvahy.

Ale tahle žena mě nutí práskat dveřmi.

Řekl jsem si, že to nebude problém. Můžu ji mít, nechat si ji, ovládat ji – a nedovolím, aby se z ní stalo něco víc než majetek. Slíbil jsem si, že zůstanu rezervovaný a lhostejný, protože jiná možnost se nevyplácí. Pochopil jsem to už jako dítě.

Ber všechno jako dočasné. Tahle věc platí bez výjimky. Nikdo z nás tenhle život nepřežije, tak proč předstírat opak?

Další věc, které jsem vždycky věřil? Že mám absolutní kontrolu nad sebou a svými reakcemi.

Omyl.

Z Keiry Kilgoreové se stalo něco, s čím jsem nepočítal, ale pravidla ve svém světě určuju já, a tak mi nic nezabrání, abych teď změnil plány. Nejlepší část na tom, že jsem vládce? Můžu si dělat, co chci.

Nechat si ji může být chyba, ale nedovolím jí odejít. Hlavně ne teď, když ji mám ještě víc v hrsti, protože jsem za ni splatil úvěry u banky a připočítal je k jejímu dluhu.

Nikdy jsem si nedovolil takhle něco chtít. Možná vládnu impériu, ale udržel jsem se na vrcholu, protože jsem nedal najevo slabost.

Keira bude slabost, jen když to dopustím, a ten průšvih hned skončí.

Chci se vrátit do jejího apartmánu a říct jí, jak přesně jsem zabil Lloyda Bunta, což ji ode mě jednou provždy odežene.

Přesně tohle bych měl udělat. Ale proč vládnout impériu, když nemůžete mít všechno, co chcete, i když byste to mít neměli?

Jakmile mi ta myšlenka bleskne hlavou, dojde mi, že hraničí se vznikem zneužitelné slabosti. Což je něco, čemu jsem se celé tyhle roky bránil.

Jenže jsem sakra Lachlan Mount. Vyhrabal jsem se z kanálů tohohle nemilosrdného města, změnil identitu, naučil se všechno, co jsem potřeboval, nejen abych přežil, ale byl úspěšný. Stal se ze mě plevel, který roste v prasklinách chodníku a nehodlá se vzdát. Vydrápal jsem se po žebříčku téhle organizace a násilím převzal trůn. Okolnímu světu vládnu pomocí strachu, nátlaku a absolutní ochoty splnit každou svoji výhrůžku.

Po materiální stránce mám všechno, co by mohl člověk chtít. Právě teď se procházím po zlato-bílých perských kobercích mezi stěnami omítnutými špičkovými italskými řemeslníky a osvětlenými nástěnnými svícny potaženými čtrnáctikarátovým zlatem a křišťálovými lustry, které stály tolik, že na to ani nechci myslet. Obklopuju se tím nejlepším z nejlepšího a ani na vteřinu nepředstírám, že to má jiný důvod než ten, že se pořád snažím zapomenout, jaké to je žít ve vlastní špíně.

Než natáhnu ruku ke skryté západce, jíž se otevírá jeden z mnoha tajných vchodů vedoucích do sítě chodeb, co propojují všechny domy, které mi v tomhle bloku patří, podaří se mi zklidnit dech.

Každé setkání s Keirou mě vykolejí víc než to předchozí a tohle není výjimkou. Musím tomu udělat přítrž. Musím znovu získat nadvládu, slíbím si, když se odsune obraz sahající od podlahy ke stropu a otevře cestu do bludiště.

Jen tři lidé kromě mě znají každý centimetr tohohle labyrintu: V., kterému Keira přezdívá Jizva; J., moje pravá ruka; a G., můj krejčí. Všichni tři mi opakovaně prokázali svou loajalitu, ale byl bych naivní, kdybych někomu bezvýhradně důvěřoval.

Naivní jsem nikdy nebyl.

Několikrát odbočím a skoro se nedívám špehýrkami, které lemují vnitřek chodby, abych měl přehled, co se děje na opačné straně zdi. Jsou neviditelné, pokud nevíte, kde se nachází.

Jiným mužům v mém postavení by dům hlídala ostraha se samopaly, ale to nechci. Zaprvé se o sebe dokážu postarat sám a zadruhé, proč mít v organizaci víc možných slabých článků? Podplatit nízko postaveného strážného je velice snadné. Já sám jsem to udělal mnohokrát. Lidé, které zaměstnávám, se nedají koupit, protože mi vděčí za svůj život, ať už z jakéhokoli důvodu.

Navíc, kamery jsou výkonnější a do mých bezpečnostních systémů se nedá nabourat… Skoro.

Když stoupám po schodišti ke své tajné svatyni, místnosti, kterou J. označuje jako mé doupě, doufám, že se tam moje rozbouřené emoce rychle zklidní.

Bohužel, když se otočí krb a objeví se přede mnou knihovna, vím, že byla obrovská chyba myslet si, že mě tenhle úkryt ochrání před mými pocity.

Všude vidím jen ji. To, jak vešla ten první večer do téhle místnosti, shodila ze sebe ohavný trenčkot a předvedla mi svoje rajcovní tělo s tím směšným tetováním z heny, se mi nesmazatelně vrylo do paměti.

Stála tam vzpřímeně jako královna. Jako žena, která dokáže čelit vládci, za kterého jsem se považoval.

Žádné slabosti, připomenu si znovu.

Sevřu ruce v pěst a jsem v pokušení praštit jednou do zdi. Poprvé za dlouhou dobu na mě útočí pochybnosti.

Udrž si nadvládu. Snažím se o to a nemůžu Keiře Kilgoreové dovolit, aby to změnila.

Otočím se ke stolku s karafami a natáhnu ruku pro svůj oblíbený destilát, ale uprostřed pohybu se zarazím.

Je to whisky Seven Sinners, kterou moji lidé ukradli na můj příkaz z odlehlého skladiště palírny, protože se ještě oficiálně neprodává – výjimkou je restaurace v nejvyšším patře budovy Seven Sinners –, ale já nejsem ochotný čekat. Ucuknu rukou od Spirit of New Orleans a sáhnu po skotské. Koneckonců, mám skotské jméno. Lachlan Mount znělo jako jméno muže, který má moc, a mně bylo patnáct, když jsem si ho vybral.

Potom co jsem zabil toho hajzla Jerryho, jsem žil dva roky na ulici. Nikoho dalšího děcko na útěku nezajímalo. Ty vzácné noci, kdy jsem přespával v azylácích, jsem pokaždé použil jiné falešné jméno. Lhal jsem. Podváděl jsem. Kradl jsem.

Pořád všechny tyhle věci dělám, a navíc bez výčitek.

Nejsem dobrý člověk. Mám černou duši. Mám srdce z kamene. Moje pověst není legenda ani mýtus, ale holá pravda.

Kdyby existovaly váhy rozhodující o morálce člověka, jedna miska by se pod tíhou mých hříchů zřítila na zem, a já bych se tomu smál.

Skončím v pekle. Vím to naprosto jistě, ale mám dlouhý seznam lidí, které tam pošlu před sebou.

Keira Kilgoreová je pravý opak. Je čistá. Nevinná. Neskutečně naivní. Pořád si myslí, že všichni hrají podle pravidel a že dobrý úsudek dláždí cestu k úspěchu. Mýlí se, ale nevěřila by mi to. Neměl jsem ji zatáhnout do svého světa, jsem však natolik sobecký, že je mi to jedno. Natolik sobecký, že si ji tady nechám.

„Já tohle nechci. Neprosila jsem se o to a nikdy se dobrovolně nepodřídím. Přísahám na všechno, co je mi svaté.“

Tohle řekla, když přede mnou stála nahá, jenže tělo ji zradilo. Taky jsem z ní udělal lhářku, protože pokaždé, když jsem si ji vzal, byla víc než svolná. Chtěla mě stejně tolik jako já ji.

„Neopovažuj se mě dotknout. Už nikdy.“

Už měla vědět, že není nejlepší vyzvat na souboj muže, jako jsem já. Pokaždé vyhraju.

Zatnu zuby a přistoupím ke knihovně, jako bych si snad chtěl jeden z těch svazků na polici přečíst.

Zasyčení mi sdělí, že se krb otočil, a tak se ohlédnu. Skoro čekám, že se ve vstupu objeví rozzuřená zrzavá bohyně, která si mě přišla znovu podat. Což v mojí odporné mysli skončí tím, že ji ohnu přes opěradlo jednoho z křesel, znehybním jí ruce za zády a ošoustám ji.

Ale není to ona. Je to J., moje pravá ruka.

„Máme problém, ožehavý. Můžu ho vyřešit, ale vím, že tě bude zajímat.“

„O co jde?“ zeptám se, vděčný za to rozptýlení.

„Už jednou jsme varovali pobočníka šéfa jednoho kartelu kvůli tomu, jak se chová v klubu k místní holce, ale ten idiot to ignoruje.“

Zmocní se mě důvěrně známá chladná cílevědomost a okamžitě se soustředím. V tomhle jsem jednička. Tohle dokážu snadno zvládnout.

J. má pravdu. Nejde o situaci, která vyžaduje můj zásah, ale opravdu mě ta věc zajímá. A dneska večer… se o ni možná postarám dokonce osobně.

„Jdeme.“

Následuju J. a nechám za zády knihovnu a všechny vzpomínky na Keiru. Skrz bludiště chodeb zamíříme do kasina. Vlastnit celý blok domů ve Francouzské čtvrti má své výhody, třeba tu, že můžete odstranit vnitřní stěny a proměnit centrální část poloviny bloku v podzemní hernu, která za noc vynese víc, než si většina lidí vydělá za rok. Členství je exkluzivní, výběrové a uděluje se jen vzácně. Dovnitř můžou jen ti velice bohatí, velice mocní nebo s velice dobrými konexemi, ale nad hlavou jim visí nevyslovená hrozba – jestli promluvíš, zemřeš. Jestli budeš podvádět, zemřeš. Jestli se na mě křivě podíváš, zemřeš.

Když říkám, že nad nimi vládnu pomocí nátlaku a strachu, který opírám o činy, nepřeháním.

Do klubu vstoupíme zadním vchodem, jejž vždycky používám, a trvá jen pár vteřin, než najdeme privátní místnost, kde sedí u blackjacku ten pobočník, co zřejmě touží zemřít.

Holky, které v klubu pracují, jsou pod mou ochranou, a když je někdo urazí, jako by urazil mě. Je mi fuk, že jim šaty jen stěží zakrývají kozy, číču nebo zadek nebo že mají silnější vrstvu make-upu, než je barva na mém oblíbeném autě. Nezáleží na tom, že si vydělávají na živobytí nejstarším povoláním na světě. V mém klubu se k nim budou všichni chovat slušně. To je součást pravidel, jenže opilí muži na to občas zapomenou. Když k tomu dojde, nevadí mi, že jim můj personál připomene následky.

Jeho holka, hubená blondýna s odrostlými kořínky, se snaží decentně vymanit z jeho objetí a vyhnout se scéně. Ten idiot, podle J., ji nechce pustit. Místo toho ji popadne za vlasy a strhne ji dolů takovou silou, až ji srazí na kolena.

V kapse mi zavibruje telefon, ale ignoruju ho, protože do mě vjede vztek. Ti, co se chovají hnusně k blondýnám, mě vytáčejí ze všech nejvíc.

Pobočník, který je přinejmenším o patnáct centimetrů menší a o pětadvacet kilo lehčí než já, si vmáčkne její obličej do klína. „Vykuř mi ho, mrcho.“

„Dneska večer zemře,“ pronesu tiše, ale J. mě nepožádá, abych to zopakoval. Je to předem rozhodnutá záležitost.

„Postarám se o to, šéfe.“

Zatímco vrtím hlavou, ovládnu vztek a jsem zase naprosto klidný. „Ne. Postarám se o to sám.“

„Víš to jistě? Můžu –“

Podívám se na J. Ostře se nadechne.

„Samozřejmě že to víš jistě. Možná bude opravdu lepší, když to uděláš ty.“

J. předpokládá, že chci pobočníka potrestat sám, abych poslal jasný vzkaz jeho šéfovi, ale to je jenom část záležitosti. Dneska večer potřebuju ventil pro všechen ten vztek, který ve mně zuří, a tenhle zkurvysyn si vybral špatný den a špatné místo na to, aby vyvolával problémy. Podobnou chybu už neudělá.

Vejdu do místnosti, a jakmile za mnou s hlasitým cvaknutím zaklapnou dveře, ostatní tři hráči včetně dealera se na mě podívají.

Dealer si nikdy nepustí pusu na špacír o tom, co v téhle místnosti vidí, protože mi vděčí za svůj život. Jako šestnáctiletého jsem ho zachránil před popravou na nároží, když ho chtěl zabít obchodník s crackem. Taky ví, že jediné zašeptané slovo o tom, co se tady děje, by byla zrada, která by měla za následek stejný osud, jemuž unikl. Kromě toho, že si přijde na pěkné peníze, má těhotnou přítelkyni, kterou si chce příští měsíc vzít, a neodvážil by se ji a to dítě ohrozit.

Ti ostatní hráči jsou úplatný městský radní, duchovní z megacírkve a ropný magnát, který nemilosrdně vyhnal lidi z jejich domovů, aby rozšířil své teritorium. Se špínou, kterou na každého z nich mám, se taky neodváží ani ceknout.

Mlčky přejdu místnost. Činy mají větší moc než slova a moc je to, co znám. Zastavím se kousek za židlí pobočníka a popadnu ho za černý copánek na šíji. Omotám si ho kolem ruky a škubnu mu hlavou dozadu, až má napnutý krk. Na hrdle mu poskakuje ohryzek.

Jakmile pustí vlasy té holky, strhnu ho ze židle, pak ho za copánek zvednu do vzduchu a sleduju, jak se s ohromeným výrazem houpe pár centimetrů nad podlahou.

Možná je mi přes čtyřicet, ale každý den posiluju. Ještě zatraceně mladý jsem z vlastní zkušenosti pochopil, že někdy je hrubá síla to jediné, co stojí mezi vámi a vaší nejhorší noční můrou.

Kůže na lebce se mu napíná, až se z ní copánek vytrhne, a na vlasech, které držím v ruce, spatřím krvavý kousek pokožky. Nejdřív přistanou na podlaze jeho chodidla, ale podlomí se mu nohy a sveze se přede mnou na kolena.

Přesně tam, kam patří.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vzdorující královna.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.